פרק17-שעת הסרטנים

סוף ספטמבר. הים בוודאי שקט, מפתה וחלק, רגוע לאחר רתיחת  הקיץ.     
אבל  אני  עוד  אינני שם כדי להרגיש בהבדל. עוד מעט. השמש נעימה     
ואינה לוחצת עוד. זוהי עונת החגים של היהודים. אז הם  רוצים  את     
השקט  שלהם  ואז  גם  יכבידו  זרועם  בשטחים  שלנו כדי להשיג את     
מבוקשם. מה יש, מגיע להם קצת שקט,  אני  טוען  לפעמים  בציניות,     
משום  שכולם בעצם יודעים שאת שלוותם - בתוכם ימצאו, ואז אולי גם     
יניחו לנו. "אין קול שיגבר  על  קול  ההתקוממות,"  אנו  ממשיכים     
לקרוא  להרחבת  התמיכה במאבקנו הצודק, כיוון שאדם המסכים לדיכוי     
של אדם אחר אינו יכול להיות חופשי. בול-שיט.                        
לימים, כאשר ינתחו את גרושינו  מרצון,  יגידו  שחברו  להם  שלוש     
סיבות  לעזיבה. תמיד  בהיסטוריה  מתחברות  להן תופעות שונות כדי     
להצדיק תוצאה אחת, כשיש כמה סיבות אין צורך לקחת  אחריות  לסיבה     
אחת עיקרית. האדמה, כך יגידו, בערה להם מתחת לרגליים.               
כשנתפרסמה  הידיעה  בעיתון על חשד בקבוצת פלסטינים שעלתה על תדר     
הטלוויזיה, הבנו שאין לנו מה לעשות פה עוד. זאת  הסיבה  הראשונה     
מן  השלוש. לא  ירחק  היום  בו ימצאו את עקבותינו ויזהו את מקור     
השידור. אם נעז לשדר ולו פעם אחת נוספת,  תחזורנה  על  עקבותינו     
אחת  ממכונות הבקרה המותקנות כבר בכל המימסרים, יחזור עלינו הגל     
ששלחנו וישטוף את כפרינו, ויקח אותנו רחוק. ואפילו אם  לא  נשדר     
שנית,  כך  נוכחנו  ללא  ספק,  אבוד  לנו. אלה  שהתוודו מעל דפי     
העיתון, על כך שכבר תפסו אותנו ונהרגנו, לא ישקטו בקלות, ולמרות     
שהמערכת באה על סיפוקה הם בוודאי ירדפו אותנו עד  סוף  הימים  -     
בישראל,  גם  במצרים,  גם  בצד השני של העולם. זרועותיהם ארוכות     
וציפורניהם מחודדות.                                               
גם כך נהיה כבר בלתי אפשרי להיות במקום. הבלבול שתקף  את  ישראל     
בתוכה,  הוליד  את  מדיניות  היד הקשה. יותר עוצר. ומנהליים. גם     
קבוצות-שמאל, כאילו שיש להן השפעה כלשהי בישראל,  לא  יכלו  שלא     
לשתוק  מול  המצב  המוזר  שנוצר,  ואז  באו  ביטויי  ההזדהות של     
הפלסטינים עם הצד הלא נכון במשבר המפרץ, וכך נשללו עוד  מינימום     
הזכויות  שהיו  והמצב  נהיה  בלתי נסבל. אבו איאד גורש מפני שלא     
חידש בזמן את תעודת התושב שלו. הוא קיבל תעודת תייר  והיה  צריך     
לחדש  אותה כל שישה חודשים, וגורש מפני שלא דייק. גם פנייה לבית     
המשפט העליון של היהודים לא עזרה, ואנחנו יודעים היטב שתוך ימים     
לא נוכל לחדש גם את שלנו. נאג'יב כבר מסתובב בינתיים  עם  כרטיס     
ירוק. החיים  נהפכים  לאיזו  משימה של הישרדות והכרח ברמאות מול     
הממסד. או שאתה מותש ונמחץ  כליל  -  אם  תמלא  אחר  כל  התקנות     
והחוקים - או שתתחכם ותזין את גופך ואת נשמתך במעשים שהם אסורים     
אך  משפרים  במעט  את  איכות החיים הנפשית כדי שתהיה נסבלת. בזו     
האחרונה בחרנו אנחנו.                                              
נכון שלוקח זמן לעלות על פשע כזה  מתוחכם,  אבל  בסופו  של  דבר     
ישיגו  אותנו. לא  נחכה שיגרשו אותנו. לא אבא, אני לא אהיה מובל     
כמו אחיך אל הגבול בצהרי יום  בעיניים  מכוסות  וידיים  כבולות,     
בערבה  מבשרת סכנות. ואתה אבא, לפחות לא היית צריך לשנות את שמך     
וזהותך ולהעלם כליל. האם כל אחד חייב לעמוד בפני  הברירה  להיות     
הבל  או קיין? זה הזמן להסתלק, כמו ההורים שלנו. אין ברירה. הכל     
יתבצע בעת  ובעונה  אחת. עדכון  הרשומות  בקוברה  ובאוקסימורון,     
העלמת הדיסקים והציוד שברשותנו, ויציאה מהירה, גולים מרצון. אין     
בכוונתנו  לחכות  לסילוק משפיל כשה מובל לטבח, והרי אנחנו הבאנו     
עלינו את הגירוש. תגידו שהענשנו את עצמנו ללא משפט,  כמו  שהבני     
זונות האלה עושים לנו כל הזמן.                                     
     
כאן, עכשיו, לחופו של ים, אני נושם לרווחה. רווחה קטנה מאוד. גם     
פה  אני  בלתי  רצוי,  גם  פה  אין לי מה לחפש. מגורש שלא מטעם.     
עייפתי ממסעות בארץ לא דומעת, משינויי נזק  האוויר  כיד  הדמיון     
בגלות. התעייף  נאג'יב  מערביותו  ו-NAT  מזרותו, ואני התעייפתי     
מהחיבורים. בין ניגודים. בין עולמות. בין קצוות. בין  ארץ  אבות     
למקום  זר, מילדות תלושה לבית מוכר אני חוזר עייף ורצוץ ומוסתר,     
אל המנוכר.                                                        
נחמתי היא החול הבוצי, עליו  אני  שרוע  בהתרפקות,  לפנות  ערב,     
כשהרוח  מחברת  את  היום אל הלילה ואת צבעי ההרים אל הים הכחול,     
כלומר הים האדום. בקרבתם של המים אני מבין כמה התגעגעתי אל הים,     
בכל התקופה בה חזרתי אל הכפר, לא היה שום זכר לתפאורה שהיתה חלק     
בלתי נפרד מגלגולי הקודם, עם JJ, בו הפנמתי  לתוכי  את  חיפושיה     
התמידיים  אחר כוח הטבע הזה. ממש כמוה, שכל שנות גידולה היה חוף     
הים מציץ בה, גם אני כבר מרגיש איך אני חייב את המצאותו של  הים     
הגדול, כדי לחוש ולכוון את מקומי.                                  
השמש  של  המקום  הזה אחרת כל כך מסנסטיקו וגם מתל-אביב, ואפילו     
כיוון דרכיה שונה. היא איננה שוקעת אל הים אלא מתנפצת בצבעי  דם     
וצעיפים  בדואים  מעבר למצוקי ההרים. על חוף הים יוצאים הסרטנים     
ממחילות תת-קרקעיות, בזריזות חופרים את דרכם החוצה דרך חור עשוי     
למשעי, וערימת חול נערמת לצידו עם שפיץ כמו שהילדים מנסים לעשות     
בקצה הארמון שבנו מהחול הרטוב, אבל תמיד הוא מתפרק.                 
     
לקראת לילה  יוצאים  הסרטנים  מן  המחילות,  שבריריים  וחיוורים     
בשקיפות בלתי ניתנת לתפישה, כמו המחשבות וחשבונות הנפש שיצאו גם     
הם  ממחילות  חסויות,  ומרחפים בשעה הזאת, שעת הרוח, שעת הסליחה     
והמחילה, הצינעה וההפלגה למחוזות קדומים. קולות מאוב מביאים עמם     
הסרטנים השתקנים, וגם ריחות מעולמות של  רגשי  אשמה  ושל  ספקות     
גדולים ואי-וודאות וחששות איומים. אני ניזכר בטיול ילדות בקייפ-     
קוד. ילדי  השכנים  מתרוצצים  בעליצות  לא-לי, רודפים אחר סרטני     
החוף החמקניים, ואני חושב אז איזה משחק מתועב מצאו  להם  הילדים     
הללו. אבא בא נושף בעורפי, מקפיץ אותי ממקומי ומזרז אותי להצטרף     
אליהם,  ואפילו שאני מפחד ונרתע ומזדעזע, הוא נותן מקל-עזר בידי     
מפציר ומזרז עד כדי איום אולטימטיבי, להוכיח את גברותי,  להוכיח     
את  יכולתי  לגעת  למרות  שידי  מתחלחלות ונפשי נגעלת. לך תתפוש     
קבוריה אחד ותוכיח שאתה משהו,  או  מישהו. ואמא  עומדת  מן  הצד     
ולוחשת "תעזוב את הילד, תניח לו מהסטקוזה האלה", קוראת להם בשמם     
מהבישולים,  גם  היא  יצור כלאיים מעורר רחמים. איזה עוד הוכחות     
אתה רוצה, יה אב,  אבויי? לימודים,  ביזנס,  הצלחה,  להיות  כמו     
כולם. ועכשיו  אתה  מרוצה? סיפקתי  לך  קבלות, וזה מה שהיה צריך     
להוכיח, כמו משפט במתמטיקה, ועתה אני רחוק-רחוק, בנקודת ההתחלה,     
שלי, כמו שלך.                                                     
מחשבות ומים הולכים טוב ביחד, גם זיכרונות, גם  תכנונים  ותקוות     
גדולות, גם אינטימיות של גוף כאוב. אל המים הלכתי כדי לרפא כאבי     
נפש  וגוף,  כמו  במימי  האמבטיה,  בפעם  הראשונה  שנהייתי מודע     
לזכרותי והעזתי לגעת בה בהרהורי חטא ותשוקה, ואוננתי כמו  מטורף     
שחייו  תלויים מנגד והכרח לו להביא את אברו לידי גמר ופורקן. כה     
חזקה היתה החוויה שסחטה את עצמותי מלשדן והזרימה את דמי בעורקיו     
וכמו הפכה את איברי הפנימיים החוצה, צעקה חנוקה  נמלטה  מגרוני,     
הקאתי את נשמתי ובני מעי והייתי מותש מכדי לנקות את חדר האמבטיה     
ורק  רגעים  רבים  לאחר מכן יכולתי לצאת מן המים, כשאמא דפקה על     
הדלת והודיעה שהאוכל מוכן ושנמאס לה כבר שכל הגברים בבית נרדמים     
בעת הרחצה.                                                        
     
בשעת השפל נסוג הים ומתגלים הסלעים, כפשעים שטרם  נחשפו  וחטאים     
שהסתתרו  תחת  מים. השוניות  כמגדלי טטריס שהמסך ירד עליהן. אני     
משכשך את כפות רגלי במים הרדודים וכמו תחת זכוכית מגדלת  ניבטות     
אלי כפות הרגליים של אבא, אבויי, עם הבוהן הנוטה לצידה והרווחים     
המשוכים  לאורכן של יתר האצבעות, זכר לכפות רגליים שהילכו יחפות     
בחולות דורות  רבים. ושוב  אינני  יודע  של  מי  הרגליים  הללו,     
שניבטות אלי מבעד למים השבורים - שהן המשך לגופי העומד פה למעלה     
ונסחף  ברוח  הזכרונות  המזרחית,  אך מנותקות ממני, הולכות לבדן     
ונושאות את צלמו ודמותו של  הסולטן  הגדול  כמו  שאני  קורא  לו     
בחלומותי. של מי כפות הרגליים?  שלי, או שלך, אבא?                  
שמש של שעת שפל, קרניה השוקעות מטביעות שברים-שברים של סימטריה,     
של  אור  והשתברויות   גיאומטריות   בתוך   המים,   בדיוק   כמו     
הקליידוסקופים  של  JJ  אהובתי  מימים  קודמים ורחוקים. איפה את     
עכשיו אקסית לבושה שימלת געגועים, פינה לי אלייך למרות שהנני מת     
בעינייך, חלק  מן  ההיסטוריה  ממנה  אני  מבקש  להינתק  ולמחוק.     
וכשנחיל  גדול של דגיגים שזה עתה נפלטו מבטן אמם חולף לידי, אני     
נזכר איך היתה JJ מצטרחת בין נחילי הדגיגים שמסביבנו  כאילו  זה     
עתה  פרצו מתוכה,  וצועקת אלי בתרועות ידיים משפריצות - השרצתי,     
                                              .JJ,תראה, השרצתי. אה
והיה כי ארצה למות, לברוח לגמרי ובאופן סופי  מן  העולם  שאינני     
יודע  עוד  את  מבוקשו, את הטוב והרע שבעיניו, ואת גורלות היחיד     
והרבים שלא הם בחרו בו לחיות על פניו, אז אני מגחך עד לכדי צחוק     
ובועט בצדפים לכל עבר. סידרתי אתכם את כולכם, איך אוכל למות  אם     
     ZOMBIE PROCESSES-כבר  מת  הנני? זומבי  אני,  רוח רפאים, כמו ה
במערכת היוניקס שלה, אותם היתה מקללת JJ בעסיסיות,  שאינם  חיים     
עוד  אך עדיין תופסים מקום בטבלאות הפרוססים האמיתיים, ולא ניתן     
להורגם, גם לא בפקודת KILL -9 שהיא הקטלנית מכולן, שכן  הם  כבר     
מתים. לחשוב  עליכם  המתים - אני תוהה אם החברים בסנסטיקו עדיין     
מתנצחים בלילות בשאלה האם יש יותר מתים או יותר חיים בעולם,  או     
שמצאו כבר את הפתרון והלכו כל אחד לדרכו.                           
הד  היריה  נבלע  בנקישות הצדפים הנופלים אל הסלע, מתאחד עם ריח     
השמש השוקעת אל בין קימורי ההרים.                                  
