פרק13-נאדיה

כשצבעי השמים מתערבבים עם צבע האדמה, כך בטח JJ היתה מתחילה פרק           
חדש, וטובלת את מכחולה באדומים וכתומים. ואילו השמים שלי אפורים           
הם, מלבד לובן עננים בודדים, וזו האדמה שחורה כמעט, וביניהם  כל           
16  דרגות  האפור, כמו על גבי המסך הגראפי שלי, שאולי אשפר אותו           
עכשיו   ל-256   דרגות   אפור. כשראיתי   את  המסך  בחנות  בשמו           
"GRAYSCALE" נזכרתי באוטובוסים מסוג "GREYHOUND" שבאים ליד  שער           
הפרחים,  מקום שבו נהוג לרכז את החשודים, ובולעים לתוכם אוסף רב           
של מכוסי-פנים ומאוזקי-ידיים אל מחנה המעצר. בסך הכל  אוטובוסים           
כמו  שהיו  לוקחים  אותנו  לטיולים מבית הספר, גם דרכם ראיתי את           
העולם רק בשחור-לבן, מקסימום ב-16 גוונים של אפור, ויותר  מאוחר           
אולי  אפילו 256, אבל בצבעים התחלתי להבחין ולהרגיש רק לפני כמה           
שנים, בתחילה דרך אישוניה של JJ שהיתה מתייחסת  אליהם,  ולא  רק           
כשמציירת. רומן הצבעים התחיל עם הסגול, ורק בכפר, עם נאדיה, כבר           
טיפסתי  לאורך  כל הקשת. אלא שבתחנה המרכזית שבדרום תל-אביב, שם           
אנו מחליפים את בגדינו לפני שנגיע לחנויות האלקטרוניקה, אין צוק           
וים ואדומים וכתומים,  רק  שחור  ואפור. שעת  העומס. באין  מפלט           
אנחנו  מפלסים  דרך  בין אוסף רב של טיפוסים הנוהרים כעדר בדרכו           
הביתה, האם לא כבהמות נראים אנשים באוטובוסים יושבים זה מול זה,           
מבט בוהה וחסר עניין,  אישונים  מתגלגלים  בעייפות  לקצב  תנועת           
הגלגלים, ראשים מתנדנדים כחסרי עוגן עם קול עצירת בלמים חורקים,           
מווו.                                                                   

כשנזדמן  לנו  רגע  לבדנו,  שוב  אני  מבחין במכנסיו הכחולים של           
נאג'יב ושואל אותו "למה רצית  שנחליף  בגדים? עד  שמצאתי  ג'ינס           
הדוקים וקרועים בברך כמו שאמרת לי."                                      
           
"בתל-אביב  חייבים  להיות  מודרנים," הוא עונה בידענות. "להראות           
כמו כולם, ואסור להתבלט. שלא ישימו לב אלינו,  ביחוד  אם  עוברת           
מכונית  משטרה,  או  אסקורט  לבנה. גם  אותם אני מריח מרחוק. מה           
לעשות, צריך להיות תחמן. יה-עיני אבו-עלי."                               
"ולמה לא רצית שנצא בג'ינס עוד מהבית? ולא נעלי  התעמלות? בכלל,           
כל העניין הזה של הלבוש אף פעם לא נראה לי מי-יודע-מה משמעותי."           
"כי  ג'ינס  זה  השביבה  שזורקים  אבנים, ונעלי ספורט זה לשביבה           
שבורחים מהר כשבאים לתפוש אותם  אחרי  שזרקו  אבנים. מסובך  מדי           
בשבילכם?"                                                               
"אף  פעם  אתה  לא מרגיש חופשי, אה? להיות אתה עצמך, לא זיקית."           
NAT מסתובב נגד הזרם וחוסם את דרכו של נאג'יב, מתפרץ בלהט המעלה           
מיד את המחשבה שהוא מתחשבן פה איתו בעניין אחר, אבל   NN  מזדהה           
בכאב  המוכר של הזיקיות, הן כך הרגיש בעצמו, במועקה הסוגרת עליו           
בתוך עולם של הכחשות ושקר פנימי, בתוך מסכת של  תפקידים  כפולים           
שלקח  על  עצמו ונגרר גם יחד, בשיא הריחוק הסמוי מול JJ, בתקופה           
התל-אביבית הקצרה והמצומקת, שהיה גם פסגת תאוותו,  ובמשחק  כפול           
ששיגע את דעתו.                                                          
"בטח  לא בתל-אביב. כמו שאומרים, אלכלב פי ביתו סבע (הכלב בביתו           
אריה, או - כל אחד מלך בביתו), אבל לנו לקחו את  הבית,  אתם  לא           
קולטים  את  זה. אתה יודע מה, בכלא, רק בכלא, הרגשתי ממש חופשי.           
שוב תגיד לי כמה שאני רומנטי, אבל באמת ששם זה אחרת. שם  ההנהגה           
נותנת את ההוראות. שם למדתי את העברית, יה אחי, ושיהודים וכיבוש           
זה לא אותו הדבר."                                                       
           
בינתיים  אנחנו  בעצמנו  נמצאים  מהלכים  בקצב  של  אנשי העסקים           
הממהרים לסידורים אחרונים לפני סגירת החנויות  והמשרדים,  מווו,           
וגם  אנחנו  יש לנו עניינים לסדר. הרי לתל-אביב הגענו כדי לקנות           
את המעגל האלקטרוני שיאפשר לנו את ביצוע משימתנו, המרגשת  אותנו           
יותר  מכל,  המזרימה  דם  גם בעורקי ההרפתקנות המדעית/טכנולוגית           
שלנו, וגם בוורידי זעם המהפכה ותסכול האין-אונים של הפליטות.              
ובכן, לפי הבנתנו ושעות ההכנה הרבות שהשקענו בכך,  גילינו  ערוץ           
חדש  ומתוחכם  להפצתם  של  הרעיונות  והמסרים  שהיו  עד כה נחלת           
הכרוזים, ערוץ חדש במובנים נוספים, כי  גם  הטלוויזיה  הישראלית           
החלה  להפעיל  ערוץ  שני,  אשר  לא נקלט אמנם בכל חלקי הארץ, אך           
לגבינו היווה מקור מצוין לשידור,  גם  קל  להתלבש  עליו  ולינוק           
מזרמו. ולשם כך יש לנו כמעט כל מה שצריך.                                 
לא  נזקקנו  אלא  לשלושה  דברים. לטלוויזיה  ולמכשיר וידאו ביתי           
שישמש כמגבר וכמשדר טלוויזיוני, וזה כבר נוכל  להשיג  מאחיה  של           
נאדיה  שהגיע מכווית ובזרועותיו מכשירי חשמל ללא מכס, ומסר אותם           
לנו משום שפחד שהמינהל יחרים  לו  את  כל  הציוד. ועוד  נצטרכנו           
למעגל חשמלי מתוחכם דיו, שישמש אותנו להפקת אותות הזהים לסימנים           
של משדר הטלוויזיה האמיתי. מדובר בשני סוגי אותות, אחד המסמן את           
תחילתה  של  כל  תמונה  ומכוון אותה אל הפינה השמאלית עליונה של           
המסך הביתי, ואחד המסמן את תחילתן של שורות בתמונה המוצגת,  625           
שורות  במספר,  כמספר  ימי האינתיפאדה עד כה,  הנסרקות לסירוגין           
בשני מעברים מהירים  של  קרן  המרקע. עוד  אנחנו  צריכים  מכונה           
שתיצור את התמונה שאנו רוצים לשלב בשידור, וזה ניתן לעשות בקלות           
עם  המחשב  הביתי  שלי ותוכנת PAINT המורצת עליו. בחודשי השעמום           
והציפייה אפילו  הספקתי  לתכנן  עבורה  פונטים  ערביים,  אותיות           
תחיליות  ואמצעיות וסופיות, כמה הרבה, בנוסף לאנגלית שבמקור. מי           
יכול   היה   לנחש  בימי  סנסטיקו  העליזים  כשהשתעשעתי  בצבעים           
וגראפיקות ומשחקים, את השימוש המופלא אליו נועדו.                         
אז התחלנו לתכנן את הנסיעה לתל-אביב, כדי לקנות את הרכיבים  להם           
נזדקק  בבניית  הלוח  האלקטרוני,  מה שהזכיר לי שהגיע הזמן לחדש           
בשנית את אשרת השהייה שלנו כ'תושב ארעי'. הסיכוי קטן לקבל תעודת           
תושב קבוע במינהל האזרחי, זאת  אנחנו  כבר  יודעים,  אבל  הארכה           
תינתן  בקלות,  כך אנחנו מקווים. נאג'יב תמיד ידו מושטת אל הכיס           
לוודא שכל התעודות במקומן, כרטיס ירוק, אישור  לבן,  פתק  כחול.           
אבל איננו רשאי לשהות שם בלילה.                                          
זה די מעצבן, אפשר לומר בהמעטה, שחייבים להגיע לתל-אביב עבור כל           
עניין  הכרוך  בקידמה,  שירותים  רפואיים,  טכנולוגיה  וכו'. את           
רחובות העיר הזאת  מנקים  ערבים  כמונו,  אך  בכפר  שלנו  לכלוך           
והזנחה,  ולא מתקדמים, לעזאזל. NAT אומר שככה זה, כאשר אין קבלה           
מוחלטת ואין  דחייה  מוחלטת,  אז  נשארים  תקועים. כן,  פנטאזיה           
מלופפת במציאות.                                                         
           
תל-אביב. בימים  אחרים,  אני יודע, הייתי יכול להרגיש בעיר הזאת           
טוב מאוד. ניחוחות ניו-יורקית מהולה באוויר מזרחי של ים  מערבי.           
בימים  אחרים,  אני  אומר, ומתכוון לא רק לזמנים קדומים המוכרים           
מהסיפורים של אבא, על  יפו,  על  תל-אביב,  יריד  המזרח,  חולות           
מתפוררים  ותחושה  סובבת  של  חלוציות  לא להם, שהסעירה גם אותם           
ברגשות מעורבים. ימים אחרים יכולים להיות גם  בעתיד,  יום  אחד,           
ימים  רבים,  של שלום ופיוס ואולי גם סתם מובנות מאליה של פשטות           
חיים ללא מאבק  וקיפוח. רוח  קרירה  ואווירה  חד  פעמית  זו  של           
עירוניות  אנונימית  מגרה  בי  לרגע  את  האופטימיות   הרומנטית           
שהתגעגעתי  אליה  כל כך, האם באמת אפשר לשכוח מאיפה באת, ולעבור           
תהפוכות,   תפנית  כה  חדה  בזרם  התודעה  שהיתה  מתכווצת  כמעט           
בהתייפחות רק לפני שעות קטנות במחסום המעבר,  לשחרור  אמיתי  של           
תקווה ואמונה? או שמא זאת אשליה. הרי זה לא רק עניין של שנאה או           
אהבה. אך  לא. כלומר,  אך  כן. חייב  להיות איזה ניצוץ חלומי של           
תקווה בתוך עולם הפנטאזיות שלהם, אני זה לא הם.                           
הטיית מבט בזווית של ארבעים וחמש מעלות  מסגירה  גגות  של  בתים           
נמוכים,  עץ  דקל ומעט עננים השטים ברוח, הישר מריאותיה של העיר           
לכיוון הכפר שלנו, אך שם הרוח נעצרת ונבלעת בתוך סימטאות וקירות           
לוהטים מעוצר ומיאוש, גם שם אולי  זווית  מבט  של  ארבעים  וחמש           
מעלות  תפרוש  בפנינו  תמונה  דומה, אבל לא כך בזווית של שלושים           
מעלות או שישים. אז תהיה התמונה לגמרי אחרת. שישים  מעלות  כלפי           
מעלה,  בתל-אביב  אדומים  השמיים  ומוארים  ומלווים את חיפושינו           
העקרים באווירה של רומנטיקה יומיומית ואילו בכפר השעות הללו  של           
לפנות-ערב  מביאות  עמן  מתח  וחרדה  וחשש גדול. שוב ושוב אנחנו           
נתקלים במבטים בוהים של בעלי חנויות שאינם יודעים על  מה  אנחנו           
מדברים,  ולא  מוצאים  כלום  ממבוקשנו, הם רק יודעים לספר שניתן           
להשיג דברים כאלה, מעגלים אלקטרוניים כמו שאנחנו מחפשים וכרטיסי           
מחשב מוזרים, אצל קרמר אחד בירושלים.                                     
את מד הזווית אני  פורק  מעלי  בכניסה  ליפו. אנו  פונים  ימינה           
לכיוון  הנמל,  וכאן  צריך  אפראטוס אחר, אין זוויות, רק מעגלים           
משיקים ומתערבבים זה בזה. לצד מחנה צבאי מגודר ומתוחם היטב עומד           
לו עוד בניין ואנחנו סובבים סביבו אוזנינו משולחות  אחר  מוסיקה           
מעורבת  הבוקעת  מפתחים עליונים ותחתונים. בקומה העליונה, שלטים           
ואורות ותמונות פרסומת, מועדון, חגיגת פוליקר, אל תכעסי  עיניים           
שלי. ומתחתיה קומת קרקע, בכניסתה צובאים אברכים צעירים, פאותיהם           
מגולגלות  תחת  כובעים  שחורים  כמו אלו שהיכרתי בניו-יורק, שני           
פתחים לאולם וכבר  בכניסה  נפרדים  הגברברים  הצעירים  מנשותיהם           
המשובסות,  חסידים  מקפצים  בתנועות  לא טבעיות אל עבר אלוהיהם.           
ריחות כרוב כבוש ודג מתקתק מגרשים אותנו בחזרה  אל  מליחות  רוח           
הים. לא  די  בחגיגות  -  קומת מרתף לו למועדון, שולחנות ארוכים           
וצפופים, שביסים גם פה מרבים צבע, שירה מוכרת, חתונה ערבית,  פה           
באו  לחגוג  אלה  מרמאללה שאינם מעיזים לעשות זאת בשטח ההפקר של           
עוצר ואבנים מתגלגלות. לרגע אני שואל את עצמי איפה רעולי הפנים,           
ואחר-כך מאוד מתבייש, על הבדיחה הלא  מוצלחת,  והמשולש  בו  אנו           
נמצאים  נראה  לי  כמשולש  ברמודה,  מרכז  העולם, מדביק תרבויות           
ואנשים ובולע אותם במצולות שחור הערבוב.                                  

מוטב היה לנו אילו חזרנו אל הכפר עוד לפני בוא הלילה, אך מכיוון           
שהשתהינו, לא ניתן עתה לעשות דבר כי אם להתחיל לחפש מקום מסתור,           
פינה להניח בה את הראש,  שלא  להיתפס  בעיר  ללא  רישיון  שהיה,           
ובידינו  מיפרטים  אלקטרונים  חשודים, בלאו הכי נחשדים גם חפצים           
תמימים לגמרי, ואם תיתפס ובידיך פיסת נייר סתמית או בובה או חסה           
או כרוב, בכל מקרה יהיה זה חפץ חשוד המצדיק את מעצרך  ליממה  או           
עד  חצי שנה, ונהיה מופללים עוד לפני שהוצאנו הגה מפינו, מה עוד           
ששרטוטי תוכניותינו בכיסים.                                              
חששנו שחוסר המזל דבק בנו, עד כדי כך שנאג'יב אומר "אם  נלך  אל           
הים  -  הים  יתייבש."  אך  הים לא יבש, ולאורך חופה של תל-אביב           
אנחנו בדרכנו חזרה לשום-מקום. יש להיזהר באופן  מיוחד  כשעוברים           
ליד גן העצמאות, שם כל חמוד חשוד, ומסלולינו להיום מסתיים בצפון           
העיר,  לא  רחוק  ממקום  שפכו  של הירקון אל הים, איפה שהיה בית           
החרושת לסיגריות של היהודים והנערות החלוצות היו יוצאות אל השמש           
בשעת הפסקת הצהריים, כך אבא מספר, והוא נהג להציץ בהן, ובנו  שם           
נמל  ואבא  כבר  ידע שהוא יהיה יותר טוב מהנמל ביפו, שם לא נתנו           
להם להיכנס ומכל דבר רע הם הוציאו דבר טוב, כמו  שהוא  אמר. וגם           
אנחנו  מנסים  להוציא עכשיו איזה דבר טוב מהיכן שאנחנו, ומוצאים           
בניין ששערו פתוח, קן של תנועת הנוער העובד  והלומד,  JJ  בעצמה           
היתה  מודה בכך עד כמה הם מגוחכים, ישראלים יפים המנסים לשמר את           
מסורת   החלוציות  הציונית  בתנועות  נוער-חסר-מפתח. במשך  היום           
בוודאי מתרוצצים פה נערים חסרי-מעש ושרים שירי  מולדת  מיושנים,           
ועכשיו  בלילה  הבניין ריק ושומם ומחפש איזו דמות אנוש להפיח בו           
רוח חיים. אנחנו מחליטים להתמקם בו.                                      
לפני שניכנס יש לבדוק ולגשש האם החושך  מסביב  נקי  ואינו  נותן           
חסות לסכנות ואיומים מיותרים, ואת כל הדרך הזאת עשינו בשקט וללא           
הגה  וכל  אחד  חושב  מחשבות  לעצמו לבדו בליבו. זוג רוסי מבוגר           
מטייל עם כלבם בשעת לילה  שקטה  ונראה  שלשונם  מסתכסכת  כשהינם           
מתכננים  כבר  כמה  רגעים  לשאול אותנו איזו שאלה. בסופו של דבר           
מתקרבים אלינו  ושואלים  בעברית  עילגת  וב'ריש'  מתגלגלת,  שפה           
שכולנו  מבינים  אך לא נענים לה, "סליחה, בחורים, מה השם של נהר           
זה?" נאג'יב  היחידי  שיוכל  לענות  בעברית  רהוטה,  והוא  אומר           
בחגיגיות  קומוניסטית  עתיקה, שוב מוכיח לי שאינו חסר חוש הומור           
כפי שנהגתי לחשוב לגבי חברי  הערבים  בהכללה  פושעת,  "זהו  נהר           
הוולגה,"  כולנו  מתפקעים  מצחוק,  כולל הזוג הרוסי שאינו מבחין           
למזלנו במבטא הערבי הניסתר מאחורי דיבורו של נאג'יב. כאילו היתה           
זו בירכת לילה טוב.                                                      
           
אנחנו פולשים אל המיבנה הנטוש זמנית  ומוצאים  מזרוני  התעמלות,           
עליהם  אולי  דילגו במשך היום נערות קטנות-שדיים בנות-טובים בעת           
השיעור לבלט, ונערים בחוג להגנה עצמית, באחד מאולמות הבניין. אך           
אנו חסרי מנוח לחלוטין.                                                  
מבעד לחלון, החסום בתריס כבד, אני רואה את פינת הרחוב דרך  חריץ           
אחד מואר וגלוי כמו דרך עינית המיקרוסקופ המצמצמת את העולם לכדי           
פס  דק  והתמונה מוגדלת מאוד, שם ניצב לו פאב וכתר לו שלט זוהר.           
המקום נקרא ;J&J. השלט מואר  באותיות  הללו,  בצבע  אדום  ובוהק,           
ואיננו  משרה  עלי אווירה רגועה יותר, וכך קולו הצרוד והמוכר של           
טום וויטס, הבוקע מאותו כיוון וכמו לש בפצע פתוח,  נוגע  בנימים           
דקיקים  ונסערים. גם  קולות של משחקי מכונות עולים משם, כך נדמה           
לי, זכר למשחקי יחיד וזוגות בהם פצחנו בימי סנסטיקו. מה קורה לה           
בימים אלה, לחבורה האמריקאית שלי? אבל כעת אינני  ישוב  על  כסא           
גבוה  עם  כוס  בירה  ביד,  וטום וויטס רחוק מאוד, והבאסים אינם           
מרעידים את ישבני, ובכלל פה זה לא משחק.                                  
           
לפנות בוקר, אני מתעורר משינה שכלל לא ישנתי. חלומות בהקיץ ליוו           
את חוסר מנוחתי, והעיר עדיין תמימה. זו אינה תמימות של  בתולים,           
וגם  לא  תמימות  של  אשה מבוגרת שפרשה לה למינזר. העיר תל-אביב           
בתמימותה נראית לי כזונה שנתעייפה מזוועות הלילה  שחוללו  רגליה           
ואצבעותיה  גרומות  הפרקים,  ותיגרות  עם שכנותיה לעיקול הכביש,           
וארובת רידינג נופחת נאדים פתאומיים וקולניים של בחילה. את נפשה           
אינה יודעת והיא נחה ומוטלת בשינה כבדה ומוצקה  והכרחית  לרפיון           
שרירי  קרסול  מתוחים  שהילכו  על  נעלי  עקב  גבוהות ומעוותות,           
וניקיון המצפון שעליו לשאת שוב מחר בבוקר את זוועות מעשי  גופו.           
ועל  פניה  הנרגעות  בשנתה, ולקראת אור בוקר, משהתאושש מעט הגוף           
מגיהוקים של שיכרות ומכאבים של תשישות, אפילו עולה  בשנתה  חיוך           
מבוייש  ותמים. מצאה  מחבוא בחלומותיה, והוקל לה, ובתמימותה אני           
מוצא בלבי אף  רחמים  אליה  וסלחנות  מול  המבוכה  הקורעת  אותה           
בשחיתותה.                                                               
עם  השכמתה  של העיר גם אני מתעורר משינה רדופה ונזכר שחלמתי על           
נאדיה. היא ישבה ברגליים משוכלות בפינת  החדר. תמיד  היא  יושבת           
בפינה  כמו גזרה על עצמה הסגר יותר חמור מזה שנגזר עליה מגבוה -           
שתהיה עצורה בביתה, ועל הקיר מולה תלויה תמונה של  סעדי,  וכולם           
יודעים  שזה  מקומה הקבוע, שם בפינה, כל מי שבא ביחיד או במשלחת           
לפקוד ולהתייעץ ולהזדהות ולהתנחם אצלה, ואני משלה את  עצמי  שרק           
איתי  ואולי  גם  עם  הבן  שלה היא מעזה ומרשה לעצמה לשנות מקום           
ולהתהלך בחופשיות בביתה.                                                 
בחלומי נאדיה מספרת לי על חלום  שהיה  לה  והיא  אכן  אינה  זזה           
ממקומה  אך  תנועות ידיה וראשה מעבירות את שנינו אל תמונת החלום           
שהיא מציירת במדויק. חביבי, היא שופכת בפני ומזרימה  את  החלום,           
יש  שם  מגרש  בוצי  גדול  כמו  השטח שניבט אלי עכשיו מול החלון           
הצפוני מצידו השני של הירקון, ונאדיה מטיילת בבהונות זהירים  של           
כפות  רגליה השורשיות על הרגבים הבוציים ומטפסת על גבעה קטנה עד           
שפתאום ניתקת פיסת אדמה ממקומה  וזו  נהיית  ספינה  צרה  ודקיקה           
העשויה  מאותו  חומר  בוצי,  ניתקת  ומתחילה  לשוט  לכיוון המים           
ומתקרבת אל הים, המהירות גוברת  וחלקים  מכלי  השיט  המוזר  הזה           
נמסים  ומתפרקים  ונאבדים  במים  והיא נהיית עוד יותר צרה, וקשה           
מאוד לשמור על שיווי משקל. בקושי יש מקום לרגליים לעמוד בו, ויש           
טלטלות ובהלה והיא מתנדנדת עד  שבא  אבא  ותופס  אותה  במותניים           
תפיסה הגונה, ואני משלה את עצמי שוב שאולי אני הוא זה שתפס אותה           
           JJ-רק  שאיננה  זוכרת  טוב  את  פרטי החלום כי ככה הייתי אוחז ב
בחוזקה במתניים והיא היתה משוגעת על זה, אבל נאדיה בטוחה ששם זה           
היה אבא שלי, ואז נגמר החלום.                                            
           
נאדיה דומה כשתי דמעות לחברתה של אמי, שהיא גם בת דודתו של אבא,           
דזירה שמה. בימי נערותי, טרום בחרות,  עוד  חלמתי  שדזירה  תהיה           
הפיה  שתגאל  אותי מבתולי באימהות ובעדינות, כאותן הדמויות אותן           
היכרתי מסיפרי רומנטיקה של הגיל המתבגר, או מסרטים צרפתיים, בהם           
היתה חברתה הטובה של האם מגיעה לביתם  כשכולם  נסעו  לחופש  ורק           
הנער,  נשאר בבית וזכה לטיפולה המסור. בדיעבד הסתבר ששתי החברות           
תיאמו זה מכבר את מהלך הפיתוי במלואו בדרכן אל המספרה. אבל  אמא           
לא  דאגה  לי במובנים האלו, ולא המתיקה שפתיים עם דזירה בענייני           
בנה המתבגר, אני חושב שגם היא בעצמה היתה  מאוהבת  בה  קצת. אמא           
היתה אומרת שהיא בעצמה עוד מזוהה עם גיל ההתבגרות, מה שהיה אמור           
לבטא  את קירבתה אלי והבנה לגבי. היא הכינה אוכל טוב, היא גיהצה           
את החולצות שלנו, היא נעמדה מאחורי גבו של אבא כשהיה צריך לדרבן           
אותנו ללימודים  ולעבודה, והיא פתחה לנו שערים קטנים ורבים  לכל           
הקצוות  וגימדה  לנו  הרים והגביהה מצולות, אבל לא אירגנה לי את           
החברה שלה, דזירה, ואת  בתולי  איבדתי  בגיל  הרבה  יותר  מבוגר           
ובאירוע הרבה יותר טראומתי.                                              
ואני  לא נתתי לאמא להבין ש'זה כבר קרה לי' כי עוד חודשים ושנים           
לאחר מכן האמנתי שזה עוד  יקרה  דווקא  עם  דזירה,  כמו  שחלמתי           
מילדות,  כי אצל אמא שום דבר לא נראה בלתי אפשרי או משונה או לא           
צפוי. גם כשהביאה את אבא הביתה אף אחד  לא  התפלא,  כי  ככה  זה           
במשפחה  שלה,  הכל קורה שם כמו בסיפורים ובאגדות. אחותה אוולינה           
האצילית התחתנה עם רוסי קצוץ שיער והיסטוריה  ורב-פעלים  שהיינו           
בטוחים תמיד שהוא מרגל, וגם אחיה, שהיה שוטר, חטף את אשתו מבעלה           
שעבר  את  החוק,  על האופנוע שלו, והמשיכו יחד לערבות טקסס, וגם           
הבנים של אוולינה מחפשים את עצמם בהרים מושלגים עם נשים  הודיות           
מומחיות  באורז  ומריחואנה. והכל  סביר  ומתקבל על הדעת בעיניה,           
כנראה מרוב ביטחון עצמי שקיבלה מהוריה  הישובים  היטב  ומעוגנים           
באמריקה,  רק  שהיא  מסבירה  את הכל בפסיכולוגיה מהולה במיסטיקה           
ומעט ויסקי, כך היא חושבת  שכל  הדודנים  במשפחה  עיוורי  צבעים           
ורואי  שחור-לבן בגלל שהגנים התבלבלו להם עם זרים, ולא משנה מהם           
צבעי הדגל של הוריהם, ואפשר לחשוב שזה יעשה לי  את  החיים  קלים           
יותר,  העובדה  שהכל פתוח ומותר ואפשרי, אבל אני חושב שזה בדיוק           
ההיפך, כי בעולם כזה אין הגדרות ואין גדרות ואין  גבולות,  וקשה           
ומתסכל  לחיות  בעולם  מלא  אפשרויות  ולפנטז שאני אחראי לבחירה           
ובידי ההחלטה. רק אמא יכולה.                                             
נאדיה, כמו דזירה  בצעירותה,  שערה  שחור  כחושך  ופניה  מאירים           
בלובנם  הנוגד  את  מזרחיותה  הקורנת  מזיעתה  ומקולה   ומעיניה           
הבורקות. היא  שופעת  נשיות  שלא  נחנקה  ולא  הושפלה  עם השנים           
הצרורות ואת מחזור הווסת שלה היא מקבלת  באופן  סדיר  ב-14  לכל           
חודש,  הוא  גם  יום השביתה הכללית לזכר תחילת האינתיפאדה על פי           
גירסתן של תנועות מסוימות, כל כך היא מפנימה את חלקה במאבק כאשה           
וכלוחמת. נאדיה מורה במקצועה ויודעת אנגלית  היטב  ואיתה  למדתי           
ערבית,  ואני  כלחמניה  שנשלחה מלחמו של אבא וחזרה על פני המים.           
וכשהיא מלמדת אותי ערבית ונותנת  לי  שיעורים  בדקדוק,  משתעשעת           
נאדיה  בקריאת סימנים בקפה, כמו ש-JJ היתה עושה בספרות ומספרים,           
אבל הן כל כך שונות אחת מהשנייה. כך הייתי מתבלבל ביניהן לפעמים           
בדרך חזרה מביתה בשעה מאוחרת, כשהחשיכה  כבר  איננה  נעימה  כמו           
פעם,  והיא צופנת ומלפפת בתוכה רגשות לא נעימים ופחדים מוצדקים,           
גם כשאין עוצר, וזה נהיה נדיר.                                           
           
הדרך מתל-אביב בחזרה  אל  הכפר  היתה  מרגיעה  ומספקת  יותר. עד           
שהגענו  אל  המחסום. בירושלים,  על  פי הדרכתו של איציק בסוכנות           
המחשבים האישיים שבדיזינגוף, ניגשנו  ישירות  אל  חנותו  הנסתרת           
בתוך  החצר של אותו קרמר, תוך דקות ספורות הבין את מבוקשנו, ללא           
מלים מיותרות, רק שרטוט פשוט, והכרטיס בידינו. כמה פעמים  בחיים           
כבר  ראיתי  איך עניין מסובך נהיה לפשוט ביותר, איך בעיה מתמשכת           
נפתרת בהינד עפעף, ואיך למרות כל זאת אי אפשר  להצטער  על  הדרך           
הארוכה והמסובבת עד לפתרון, וגם אי אפשר שלא.                             
המחסום  מחזיר  אותנו  אל  המציאות. מחוצה לו, או בפנים, שם אין           
מרגישים את ההשפלה  במלואה,  אלא  בנקודת  המעבר. המחסום  מחזיר           
אותנו אל האבסורד. שם נעלינו הן הזוכות לטיפול מיוחד. שם מקלפים           
את  הכסות  ואת הזהות, הלא זוהי נקודת הגבול והשבר, סדק בין אור           
לחופש. אבל   בכיסנו  הצ'יפים  הנחוצים,  ואנחנו  מרגישים  בדרך           
הנכונה, בדרך אל הגל הגדול.                                              
