פרק8-לשם שמים

כשצבעי השמים מתערבבים בצבע  הים  והאדמה  וכשהאופק  כבר  איננו           
מסנוור  עד  כדי  להרגיז,  אז  אני מתכוננת לכבוד השקיעה, לכבוד           
הירידה  אל  הים. ככה  זה. תמיד  יורדים  אל  הים  בשעות  הבוקר           
המוקדמות או לקראת סוף היום. אלה היו הפגישות האמיתיות בינינו.            
את  שמלתי  הרחבה  אני  מרימה בשובבות שגזרתי על עצמי לכבודו של           
החוף. מדלגת  במורד,  מביטה  לאחור,  כביכול  מחכה  לבני  לוויה           
נוספים. האם  ג'אד  עדיין  בעקבותי או שניתן לי להתייחד לבדי עם           
רמזיו ועם זכרונות NN המציצים מכל סלע ועיקול?                            
כאן היינו חולמים את העתיד ומבררים את העבר. כאן גילינו NN ואני           
את האחרות. שם, בצוק של סנסטיקו, עוד גילינו את הדמיון, את פלאי           
חידת הזולת ואת קסם האהבה בין גבר לאשה, ככה זה.                          
מי שעומד מאחורי  ומעגבותי,  הוא  העומד. צחקוקי  חבורת  הילדים           
המשחקים  על  הגבעה  שממול,  מזכירים  לי  שירה מוכרת. "ימאנז'ה           
באה... ימאנז'ה באה מהים..." כך קרא NN בשירת  באהיה  ברזילאית,           
"היי! סירנה,  סירנה  בואי  לשחק  על  החול.."  בטוח שאלה הם לא           
השירים הנשמעים מרחוק מפי הילדים, אך באוזני הם מתנגנים מוכרים.           
אפילו לא היו הילדים שם,  עדיין  הייתי  מדמיינת  וממציאה  שירה           
הבוקעת  מרדיו מרוחק, לצידם של שני נערים מחוטטי פנים שוכבים על           
החוף וקוראים זה לזה את  מכתבי  האהבה  שכתבו  לאהובותיהן,  אשר           
מעולם לא נשלחו... תמיד אותם שירים.                                      
למדי  אותי לשיר, היה NN מבקש בכל הזדמנות. למדי אותי ואדע לשיר           
כמוך, כמו ידך האמונה על הציור, אני רוצה  לשיר  תמיד,  גם  רגע           
לפני  מותי,  בנעימות  ובזמירות יתפוש אותי מלאך המוות, ולשם כך           
עלי לשיר, או לפחות לזמזם, בכל רגע מחיי.                                 

ככה זה. היו להם רגעי פיוט ושלווה, שירת אמאדו  וחמדת-נפש. והיו           
רגעים  של  מעשה,  "תכנון וייצור" קראו להם, מבשלים את הצעד הבא           
שעליהם לנקוט מול לקוחות עקשניים. כמו  ממש  בג'וב  הראשון  שבו           
עבדו  יחד, בשיתוף פעולה, מיד לאחר ההתנסות הראשונית בטייק-היי.           
לקוחות עקשניים אמרתי? ועוד איך, לקוחות ממש מתים. באותו רגע בו           
גילו את חבורת הפקידים  הנבזית  שהזרימה  למחשב  בביטוח  הלאומי           
תנועות  כספיות פיקטיביות על שמם של מקבלי קצבאות אשר מתו מזמן,           
אוספים לכיסיהם התפוחים שטרות ירוקים, שטרות שאפילו  תולעים  לא           
נגעו  בהם. אך  כמובן,  למראית  עין,  חסרונם לא פגע באיש, ולכן           
נתגלה באיחור רב. אז עלתה לראשונה השאלה הנצחית של עד כמה  אפשר           
להיות רובין-הודים.                                                      
ה'שיטה הממזרית' עבדה טוב והובילה  אותם  להצלחה  גדולה. בהשקעה           
מינימלית  של  מחשב  אישי  וקו  טלפון  מחובר למודם, היו חודרים           
למערכות מחשבים בעמק הסיליקון, מותירים  סימן  קטן  ובלתי-מזיק,           
כולל  מספר  הטלפון  של חברת אומגה שהקימו למטרה זו, בביתם החדש           
והמבודד בצוק של סנסטיקו. מנהלי מערכות  המחשבים  שנחרדו  מקלות           
החדירה  לחצרם  הפרטית  היו  משלמים כסף טוב ומנפיקים מיד הזמנת           
עבודה לשיפור התוכנה שתגן על מערכותיהם. בחודש הראשון הם  קיבלו           
לידם  8,000  דולר,  בחודש  השני  20,000 דולר ובחצי שנה הקרובה           
זינקו רווחיהם לעשרות ומאות אלפים טובים של דולרים.                       
הטלפון לא פסק מלצלצל בחברת אומגה,  ומהר  מאוד  נזקקו  לעובדים           
נוספים,  כאלה  המכירים מערכות מכל הסוגים, IBM, CDC, NCR, ושאר           
צירופי אותיות של עולם המחשבים. NN היה משכנע-בחסד,  והכיר  בכך           
שמתאים  לו  ביותר  להעסיק את ה'פריקים', ה'הקרים' של הדור החדש           
ולא דווקא את בוגרי האוניברסיטאות המדופלמים. גם ידע  את  שפתם,           
והיה  מצלצל  לאחד  כזה  שאיתר  בחושיו  החדים,  כמו ילדון הפלא           
מבוסטון, והיה אומר "לך יש את  המוח,  ולי  יש  את  הכסף,  כדאי           
שניפגש... סנסטיקו  בחוף המערבי היא 'מקום לעניין'. החברה שלנו,           
אומגה,  היא  הכוח  והכסף בהתגלמותו. למה שלא תבוא להשקיע פה את           
כשרונותיך המבוזבזים..."                                                 
והם אכן הגיעו, ה'פריקים המטורללים' שמצאו מקום כלבבם  בסנסטיקו           
ונלהבו מהרעיון שניתן להפוך את כשרונותיהם לכסף טוב. חברת אומגה           
פרחה  ושגשגה,  ואף  פרצה  שווקים  למערכות ממשלתיות וביטחוניות           
בסקרמנטו, אך עדיין לא שינתה את אופי העבודה המשפחתי  של  חבורת           
ההקרים. כל אחד בזמנו ועל פי צו המוזה היה שוקע בפרוייקט הפיצוח           
או הפענוח שלו לשעות רבות ויממות נמתחות, ולאחר מכן היו מתפרקים           
כולם במסיבות חשיש פרועות ובאובדן כל החושים. כך כשהגיעה אמו של           
           JJ לביקור בלתי-צפוי באחד מסופי השבוע הפחות סולידים, נאלצה  NN
להרחיקה מאזור ההתהוללות ולארח אותה לבדה  בסטודיו  שלה. זה  לא           
היה גרוע במיוחד שכן אמו גם היא היתה מציירת, ואוהבת להתפלסף על           
כוסית  ויסקי,  ו-JJ ששה לספק את סקרנותה שלה ולדעת עוד ועוד על           
ילדותו של NN. אז שמעה לראשונה את התיאוריה  הפסיכולוגיסטית  של           
אמו על עיוורון הצבעים שלו. ברור שרואים הכל בשחור-לבן כשגודלים           
בבית  עם  פיצול תרבויות, עם פערים של היסטוריה, ועם ניגודים של           
היסטריה, אמרה, ולא רצתה להאמין שבנה כבר מבחין בצבע הסגול  מאז           
שחי עם JJ, וטסה לה בחזרה לחוף המזרחי.                                   
הצלחתה של חברת אומגה, כמו גם הלך הרוח החופשי, והשראת אהבתם של           
JJ  ו-NN,  והמסיבות  המטורפות, עשו להם שם ופרסומת, ותוכניתנים           
רבים שמו להם כאתגר  להתקבל  לעבודה. אפשר  לומר  שטובי  המוחות           
התרכזו  להם שם על הצוק, והצדיקו כל אגורה ששולמה להם ברוחב לב,           
והכניסו לחברה מרשרשים ירוקים בשפע. אפשר לומר שחברת אומגה היתה           
           ,NN  חשקה בתינוק אמיתי אבל חשה בהתנגדותו של JJ .ה'בייבי' שלהם
ברתיעתו,  בניצני  ריחוקו. אז  הם  שיחקו. שעשועי מיחשוב, צבירת           
כסף, הכרה ופרסום, ואירוח  במסיבות  סמים  עליזות  שלעולם  אינן           
מסתיימות,  לא  היו  הדברים  היחידים  שעניינו  אותם. היתה  להם           
פילוסופיה שלמה שהעסיקה את מוחם האנרגטי, לגבי האופן שבו  משנים           
המחשבים את חייו של האדם.                                                
בוקר אחד הם התעוררו מסטולים, נוכחים בשאט נפש כיצד השתנו חייהם           
שלהם. בצלצל שכמותך, JJ אומרת, לאט לאט אתה מתקלף, וכולם בוכים.           
והתעקשה  לסיים  מיידית  את הרפתקאת סנסטיקו ולחזור לישראל. בכל           
אופן, כך סיכמה, כבר לא נשארו מסלולי נסיעה אל העיר אותם עוד לא           
ניסיתי, כך שאין לי כבר מה לחפש פה. בוא נסתלק! ו-NN הסכים  ללא           
כל  התנגדות. את  הצוק בסנסטיקו הם המירו בבית לחוף הים התיכון,           
שם גרו קודם הוריה של JJ. שכונה סטרילית, צפונית לתל-אביב, מקום           
בו מתגוררים נובורישים ושגרירים ובעלי בסטות וכל מי  שידו  משגת           
אך נפשו אינה משגשגת.                                                    

ובתל-אביב  התנהלו  העניינים  כך. JJ  חזרה למקום עבודתה הקודם,           
והיתה משתייכת ומתראה  עם  חוגי  השמאל,  'יפי  הנפש'  ההופכיים           
כביכול  לחבורת  סנסטיקו. חברותיה מתקנאות בה על החתיך הברזילאי           
שהביאה עמה ועושות לו עיניים, רווקות כנשואות, כאילו ויש  סיכוי           
שעוד  יגיע  אליהן  בסוף  הסיבוב. NN לומד את הארץ, יוצא לגיחות           
קצרות של סגירת זנבות  בסנסטיקו,  מהווה  אטראקציה  לא  רק  בין           
חברותיה,  אלא  נדרש  שוב  ושוב  בין חוג מכריה השמאלנים, למרות           
הצהרתו על א-פוליטיות, להשוות  את  המשטר  הברזילאי  למה  שקורה           
בישראל,  ולהזדעזע. עם  הוריה לא נפגשו, חלילה מלהגות חשד שכזה,           
חוץ מפגישה מקרית אחת שהיתה ל-NN עם  אביה,  כאשר  הלך  כמצוותה           
לבקר את מיטת חוליו של בן-דודה שנפצע בצבא. אז קיבל מתנת הכירות           
מהשופט,  את  ספרו  של  בגין,  המרד, לחזור עם מסר ל-JJ, והמבין           
יבין.                                                                   
לא פעם הזהיר אותה NN במבט ערמומי, כשהוא חוזר  ממסעותיו  הבלתי           
מוסברים,  כיצד  ייעלם  סופית  יום אחד בים המוות הגדול הזה אשר           
למרגלותיהם. בדרמאטיות היה מדקלם "בלילה שבו לא אחזור  -"  והיא           
אחריו  "ליל  תוגה  הוא  לי...",  העדיפה  להתעלם  מסימני אזהרה           
המבשרים סכנה בלתי מפורשת, בבת שחוק היתה עונה, משחקת את תפקידה           
של אשת באהיה למודת חרדות ים וחרוצת קמטים "מתוק למות בים...".            

הכי-הכי היו לנו הפגישות "לשם שמים". אותם  רגעי  חדווה  שהיינו           
מזהים  במבט  חטוף  אחד  לשני, שעות ארוכות לפני הירידה אל הים.           
מחכים בחוסר סבלנות לרגע בו  נסיים  את  ענייני  החולין  ונתפנה           
לעשיית  המצוות. לקדושה  שלנו. כבר בשביל המוביל דרך ערוגות-ירק           
ותבלינים ריחניים, ביניהם  עשב  משובח  ומטופח  לגלגול  סיגריות           
מתוקות ולפיטום מקטרת הכיף, אל המורד התלול הנסתר מחלונות הבית,           
היתה  זוחלת  ועולה  התרגשות  גדולה מכפות רגלי היחפות, הלאה אל           
השוקיים ואל הפרפרים המתעופפים בשיפולי בטני. פיק ברכיים  ליווה           
את  צעדי  עד  שהגענו  אל  הנקיק הפרטי שלנו, פטמותי כבר זקופות           
בחוצפה ספרותית. גם אתה היית להוט, קרן של תשוקה  ושלהוב,  ואני           
ידעתי שאנחנו שוב יוצאים למסע תענוגות חריף ומשכר כדרכנו בקודש.           
כלי  המשחק שלנו הם אצות וצדפים וגופותינו המתרוננים והגודל שלך           
המפואר ובית שחיי הנמס כגלידה בקיץ, וחמוקיים. בהירה ובוהקת מול           
צבע עורך השחום, אנחנו  בעצמנו  כלי  משחק  על  לוח  שחמט  ענקי           
ומשורטט היטב. שחור ולבן. עוד ועוד אנחנו מאריכים בקודש, מותחים           
את  רגעי ההווה על חשבון קצהו של העבר ומקצתו של העתיד, מתאימים           
את עצמנו לקצב הגיאות המתרחשת.                                           
אני כל כך מתרגשת מזה, אמרתי, ממה,  הוא  שאל,  אני  לא  יודעת,           
עניתי, מהכול.                                                           
ל-NN היתה כתובת קעקע על ירכו. סמל אצטקי עתיק מאבותיו? כשרואים           
כתובת  קעקע  ישר חושבים על בתי כלא או הפלגה בים. אבל NN מעולם           
לא גילה את  הסיפור  שמאחורי  הציור... ממששת  את  הקעקוע  ככתב           
חרטומים  המקבל את פירושו רק בעת מגע, אתה בעצמך מגדלור, כך אני           
מתריסה בהוצאת לשון,  ובליטוף  עשר אצבעות אתה מחזיר לי,  במשחק           
האהוב עלינו:                                                            
אם אני מגדלור אז את ים.                                       
אם אני ים אז אתה מים.                                         
אם אני מים אז את שיקוי.                                       
אם אני שיקוי אז אתה סם האהבה.                                 
אם אני סם אז את חשיש.                                         
אם אני חשיש אז אתה נרגילה.                                    
          אם  אני  נרגילה  אז בואי ותמצצי. הו הו, ופורץ בצחוק           
גדול. כשהוא צוחק אני משתגעת. שופעת חיוכי ממזרות ומבטי  פיתוי,           
מתענגת על נשימותיו הקרובות, כמה שאני אוהבת  את האוויר שלו, את           
הריח  שלו,  נעתקות מפינו כל המילים, שירת האהבה נהפכת למלמולים           
חסרי פשר ומובן.                                                         
בוא אלי, בוא אלי, אני בטוחה, לחלוחה, רוצה  אותך,  ללא  מנוחה,           
אחחח, תעשה בי, עד דמעה מלוחה. עד שתרד לטבור. ברחמי מתיקות רבה           
ומתפוררת. רואה  אותך מרחוק ומקרוב, גם אתה שפך של מתיקות. מרוב           
בלבולת לא ברור אם אני יולדת אותך, או שאותך אני מקבלת,  וברבות           
הימים אמצאך ואלד אותך מחדש.                                             
           
צווחת  השחפים כקריאות דייגי באהיה בהתקרבם אל החוף, מעירה אותי           
עתה מהחולמניות שירדה עלי, כאשר מי הגאות מרטיבים את כפות  רגלי           
ורוח  קרירה  גורמת  לי  להתעטש ולמשוך באפי. כך היינו מתעוררים           
חבוקים לעת לילה כשאיננו קולטים איך עבר לו הזמן  מבלי  שנרגיש,           
אלא שעכשיו אני לבד, שלוש שנים אחרי, עדיין שבויה בזכרונות, הרי           
את  מותרת  - אבל מיותרת. רזה ודקיקה מתמיד, לא נוגעת עוד בעשבי           
העישונים שטיפחנו יחד, שוב לא מלאים שדי,   אבל  חוצפה  ספרותית           
יש. רצית אותי רזה ועכשיו איפה אתה? כבר כשהתחלת להעלם בגיחותיך           
המסתוריות  כמו  נתלשה  ממני נקודת אחיזה, ולמרות שהכחשת הרגשתי           
שאתה נסחף למעמקים שלא אוכל להגיע אליהם ולגעת בהם.                       
אז השמנתי לי כמו דובה קטנה ואתה צובט וצוחק  על  משמני,  רציתי           
להיות בהריון. ואני נשבעת לעצמי שממחר אתחיל בדיאטה ואהיה כל כך           
רזה  עד  כי  תתחיל  להיבהל ולדאוג לי, גם אמא היתה מבססת את כל           
היחסים, ביחוד עם אבא, על סחטנות של דאגות וצרות, עד שדודה מתה,           
ואחר-כך גם, אבל אני המשכתי לאכול ולהשמין, והאשמתי  אותך  שאין           
לנו  מספיק  אהבה,  כי גם את זה למדתי בבית, להאשים בלית-ברירה,           
ואתה באת אלי לילה אחר לילה בניסיון לשנות אותי, ולפעמים כשרצית           
אותי אחרת, אמרתי בבקשה NN, תפסל אותי איך שאתה רוצה,  אני  כמו           
בצק,  ואתה  עוצר  במקום ליצור, מה אתה בעצם רוצה, מותניים יותר           
צרים, ומה עם הרגליים, תקצר אותן  או  שתאהב  ארוכות. WELL,  קח           
אותי  במלואי. אבל  המשכתי  להשמין. עכשיו  אני  רזה ואף אחד לא           
דואג, רק הנער מהמכולת. גאויות רבות שטפו את  רגלי  מאז  שנעלמת           
מחיי,  מאז שהלכת אל הים, עדיין לא ידעתי גבר אחר ורק המחשבה על           
כך מחרידה אותי ומבריחה אותי בחזרה אל הבדידות  המעוגנת  להפליא           
לצד המחשב שבבית, והטטריס.                                               
מתנערת  מהחול שדבק בי וממששת בסתמיות את הלחלוחית שזרמה אל בין           
רגלי מכוח החלומות. מטפסת בכבדות אל הבית. לרדת מהעננים. להיפרד           
מהכאב עליו אני מתרפקת בעונג, בכל פעם מחדש. ד"ר קרנל  אומר  על           
הכאב  והעונג, עד כמה הם דומים, למרות שאנו  רגילים לחשוב עליהם           
כמושגים מנוגדים. אמנם, כפי שהוא מדגיש תמיד,  את סיבת הכאב אנו           
מנסים לדחות מעלינו בכל מחיר, ובסיבת העונג  אנו  מבקשים  לדבוק           
ללא  הפרעה,  אך  כמו  היפוכים אחרים, חושך ואור, שקט ורעש, פחד           
ואומץ לב, משמעותם משלימה זה את זה  ומתקיימת  בגלל  חסרונו  של           
ההיפוך. גם בכאב וגם בעונג יש איזה גיוס מלא של הנפש והאורגניזם           
כולו,  לטובת  העיסוק  הבלתי נלאה בהרחקת החלק המכאיב או בקירוב           
הישות המענגת. הכל אז נראה פשוט  מאוד,  לטוב  ולרע,  כי  דעתנו           
מוסחת מכל דבר אחר עד אשר נתמקד באופן טוטאלי בתענוג, כמו בכאב.           
בינתיים  אני  כבר  בפאתי  הבית. לא  עוד הערוגות, לא עוד לטיפה           
אחרונה סביב קרסולי מעלי העשב האהוב, רק צמחי בר  מלוחים  בפרא.           
אין  ברירה. לרדת  מהעננים. קל  להפליג  בדמיונות ולבקר בעולמות           
אחרים. יותר קשה לקרב את הפנטאזיות אל קרקע מוצקה.                        
           
כמוני, ואולי אף ביתר חריפות, היה NN חווה  את  הקושי  בהינתקות           
מ"רגעי  הקדושה"  והצורך  לחזור  אל  המציאות. ההפרדה בין "מצבי           
הצבירה" השונים, היתה מתבקשת בעיקר כשחזרנו אל בין קירות  הבית,           
אל  משימות  ומטלות  היומיום. קשקוש הסירים במטבח, צלצול הטלפון           
בפינת העבודה או תיקון הסככה המתפוררת לאחר חורף  - אלה  שייכים           
היו באופן מוחלט וחד-משמעי לעולמות אחרים.                                
היו  לו ל-NN שיטות מטורפות להנחית עלינו את תחושת האבסורד, אשר           
מיד היתה מפרקת אותנו מהקצוות  שלא  התמוססו  שם  על  החוף. אני           
במטבח,  חותכת סלט, ממששת בחושניות עגבניות שקטפנו כשעלינו חזרה           
מהים. מרגישה אותו קרב אלי מאחור, ריחני ביוצאו מן המקלחת ושערו           
רטוב ומשוך לאחור, טובל את אצבעותיו  בצנצנת  המיונז  שעל  השיש           
ומעביר  את  ידו בשערותיו. "אוי, סליחה" הוא עונה למבטי המשתומם           
וגבותי המורמות בסימן שאלה, "היה נדמה  לי  שזה  קטשופ."  שנינו           
מתפקעים  בצחוק פרוע ומניעים את הראש בנדנוד של הבנה: "אהה, שלא           
נחשוב את עצמנו ליותר מדי..."                                            
