פרק2-טטריס

      ============================================================
                                   SCHWARZWALD  @  Dr. KERNEL  :TO
                                               NEURON @  JJ  :FROM
SUBJECT: טטריס. טט-ריס. טט-א-טט. טט-א-מת. חי-על-מת. ב-א-מת.       
      ============================================================
שלום דוקטור,                                                      
זה הטיפול הרביעי שלנו, ועדיין אני מתרגשת ונבוכה, לא יודעת במה     
     NN  להתחיל. שאלת מה מעשי בין חיפושים נואשים ברשתות מחשבים אחר
אהובי  שנעלם  -  די דיברנו בו - לבין ניסיונות נפל לחזור אל כן     
הציור. בין לבין, אני משחקת טטריס.                                 
טטריס הוא משחק מחשב שהמציא  אותו  איזה  אלכסי  פסזינוב,  מדען     
רוסי, ואומרים שכוונתו הניסתרת היתה לכבוש ולשתק את מוחות העולם     
המערבי. ואני מאמינה.                                              
חוקי  המשחק  פשוטים  ומעטים. יש  למלא  שורה בגופים בעלי צורות     
מרובעות שונות, הנוחתים באקראיות אל תחתית המסך. הושלמה  השורה?     
היא  נעלמת  ומזכה את השחקן בנקודות, ולא - נערמות הקוביות שורה     
על גבי שורה עד שתגענה לתקרה, וזה הסוף. אבל למה אני  מספרת  לך     
את  כל זה? כמו גם השאלה העולה בכתיבה, עד כמה אפשר לגדוש פרטים     
טכניים, אבל אני מרגישה שזה חלק מהעניין. משחק פשוט ונקי.           
מתענגת ממשחקי יחיד וזוגות, ונסחפת אחר חידות ומבוכים, אך מעולם     
קודם לכן לא התפתיתי כך למשחקי מחשב  אחרים,  גם  לא  כאשר  אלו     
הופיעו  לראשונה  וסחפו  את  כולם. משחקי הרפתקאות נראו לי תמיד     
פחות מרתקים מהחיים עצמם, וגם סימולציות של מטוסים  או  מכוניות     
אינן  אמיתיות  בעיני. לא  אהבתי  את  משחקי  האלימות - נינג'ות     
ומלחמות כוכבים ואפילו פק-מן לא הדליק אותי.                        
כל כך מיוחד המשחק הזה, טטריס, וכמה  אני  אוהבת  להתבונן  דרכו     
בסדרו  של  עולם,  ובדינמיקה שלו. הוא דורש ריכוז וקואורדינציה,     
נותן תחושה של סדר, של דברים הנופלים למקומם הנכון. השחקן  צריך     
לתכנן  ולקבל  החלטות  מהירות, תחת לחץ של זמן הנקבע על ידי רמת     
המשחק שבחר להתחיל בה, וזוהי לעצמה נקודה מעניינת  לעומת  משחקי     
זוגות, ולא רק משחקים, שם אין לעולם שליטה בלעדית על הקצב. ויחד     
עם  זאת,  התחושה  אדירה וממשית כל כך עד שאין גבול להצלחה. ככל     
שאטיב לשחק כך יארך המשחק  ואני  אקבל  עוד  נקודות. רק  הרקיע,     
תרתי-משמע, הוא הגבול.                                             
אפשר  להגיד  שהתמכרתי  למשחק  הזה. משום  שדרכו אני חווה את כל     
הסממנים שמקובל לייחס להתמכרות. ברגעי פנאי  או  רגעים  שפיניתי     
באופן  מיוחד,  אני עטה על המחשב בתאוותנות, ומשחקת עוד ועוד עד     
שאצבעותי מתאבנות וראשי מסתחרר. ואינני יכולה להפסיק, עד כדי כך     
שאני חוששת שגם אם יללות אזעקה תקרענה את האויר,  וגם  אם  הבית     
שלי  יופגז, עדיין אהיה צמודה למקלדת, ללא אפשרות להתנתק. כבודי     
אז שסוע לשניים בשחקו עם עצמו את משחק האדונים והמשרתים, לעיתים     
האדון מצווה על שפחתו לחדול מלשחק  וזו  הסרבנית  ממשיכה  בשלה,     
לעיתים  יצווה  על  חרופתו  לשחק  עוד ועוד וזו תשפיל מבט מיוסר     
ותשחק נגד  רצונה,  תמיד  ינצח  האדון  ובכל  מקרה  אני  ממשיכה     
כמהופנטת.                                                         
אפשר  לחשוב  שיש  גם  משהו  מיני בהשחלת הקוביות, כאשר אצבעותי     
רוקדות כמו רגליה הספרדיות של רקדנית פלמנקו לוהטת. לפעמים במשך     
היום כאשר אני עסוקה בדברים קיומיים יותר, ענייני היומיום,  אני     
כבר  מפנטזת  ומתכננת  ומשתוקקת אל הרגע בו אגש למשחק, ואם נבצר     
ממני לשחק - אני מאוד מתרגזת, אצבעותי מדגדגות, אישוני מתרוצצים     
וכולי חסרת מנוחה.                                                 
ביום ובלילה אני חולמת הרבה על קוביות שמתקבצות להן באיטיות לכל     
מיני צורות מסודרות להפליא, על מסכים אומנותיים בצבעי פסטל.         
      ============================================================
      Interactive Talk-Program loaded and started
      ============================================================

     JJ עתה מתחלק המסך לשניים, ועת הדו-שיח הגיעה. יותר ויותר לומדת
להנות משיחת הטיפול האינטראקטיבית על המסך, ומשתחררת  מן  הצורך     
לשלוח  מכתבים  חד-כיווניים. עדיין מתמסרת להכנת 'שיעורי הבית',     
כפי שד"ר קרנל נוהג לכנות את מכתבי הפתיחה של שעת  הטיפול,  בהם     
היא  נוהגת  להתייחס  לטיפול הקודם ולשאלות שנתעוררו בו, או לכל     
נושא אחר שמעסיק אותה. אוה, כמה שהיא אוהבת לתכנן במשך כל השבוע     
את השיחה הבאה שלהם, ובו בזמן מופתעת מחדש בכל  פעם   מהכיוונים     
הבלתי  צפויים  במהלך  הטיפול,  ומרוב  הפתעה  אפילו הכותרת, ה-     
SUBJECT, בראש המכתב, לפעמים כבר איננו רלוואנטי  בכלל  לסיומו.     
     ,TO-ובכלל,  מה  הנוקשות  הזו? למה התוכנה מחייבת תמיד להתחיל ב
FROM, ו-SUBJECT. בעצם, למה לא מתכננים אותה, כך  שכותרת  הנושא     
תינתן  בסופו  של  תהליך  הכתיבה ולא בתחילה, כיוצאים מתוך הנחה     
שהכותב יודע מראש את נושא שיחתו ואת גולת הכותרת; אך טריק  פשוט     
מצוי  עם  אלו  המשתמשים  בתוכנת הדואר האלקטרוני. הם מכינים את     
המכתב מראש, בתוכנת עיבוד תמלילים כלשהי, ושולחים  אותו  במלואו     
לאחר  מכן,  תוך  כדי קביעת הכותרת בסופו של התהליך. וזהו כידוע     
טריק שלא עובד בחיים.                                              
יש מידה של חסד בכל דיאלוג  מוצלח,  מסביר  קרנל,  בייחוד  כאשר     
נפגשים  שני  עולמות. שהרי  כשהכל מובן מאליו אין בכך כלום, אבל     
כשמקיימים תקשורת ומגיעים לארץ בלתי נודעת,  אזי  זקוקים  לאותו     
ניצוץ. ו-JJ  ששכחה  מזמן  טעמו של הבזק החיבור ושל ניצוץ הקשר,     
ממתינה בקוצר רוח, בקול צרוח, לאותה מידה של חסד. כן,  JJ  למדה     
להעריך  את  עקשותו  של  הדוקטור  בעניין קיום דו-שיח, גם נזקקת     
לשיחה עמו, אף שאיננה בלתי-אמצעית, ומצפה לה.                       

     =============================================================
     Interactive Talk-Program loaded and started
     _____________________________________________________________
JJ, את כבר סיפרת לי כל כך  הרבה  על  משחק  הטטריס,  האם  אינך     
מרגישה שהגזמת קצת?                                                
     _____________________________________________________________
להיפך,  כל מה שסיפרתי עד עכשיו, עדיין מאופק ואיננו מספיק. אין     
לך מושג דוקטור כמה שעות  ביום  וכמה  ימים  ולילות  בשבוע  אני     
מעבירה  במשחק. חישוב  ממוצעים  פשוט,  סלח  לי על האובססיה, של     
לפחות שלוש שעות ביממה כפול 365 ימים כפול שנתיים  נותן  כ-2190     
שעות לפחות שהן כמו 273 ימי עבודה שנחשבים כיותר משנת אדם.          
     _____________________________________________________________
וכמה שנות חיים? זה לא משעמם אותך?                                 
     _____________________________________________________________
השתגעת? משעמם? לפעמים  כשהמצב  במשחק סבוך, והמאמץ מאוד מרוכז,     
והמתח מנסר קירות, והכל תלוי  ברגעים  קצרים  של  החלצות  מסיום     
מוחץ, וכל תנועה שגויה או מיותרת היא הרת גורל ומקרבת את הקץ עד     
לאבדון, אין דבר בעולם יותר מרתק ממנו.                             
כמו שסיפרתי לך, מאז שהתאדה NN, רק טטריס מעניין אותי, תמיד אני     
חוזרת אל המשחק הפשוט והאהוב. דוקטור, זה לא משעמם, זה מפחיד!       
     _____________________________________________________________
האין  את  כאותם ילדים בהם מתבונן קירקגור, המשחקים ללא לאות או     
שעמום ברצינות רבה הקרובה לאמונה, משחק לשמו,  ללא  הדחף  הנפוץ     
והבלתי מוסבר ללכת הלאה והלאה, והלאה. אז מה כל כך מפחיד?           
     _____________________________________________________________
אני  פוחדת  משום  שאין  לי  שליטה, ויש הרגשה של בלוף, משהו לא     
אמיתי, ובכלל, זה 'לא רציני'.                                      
     _____________________________________________________________
את מתכוונת לרצינות כמו שהגדירו לך בבית? ובכל משחקייך  עוד  לא     
הבנת  שהדרת קודשו וחשיבותו של מעשה אינן סותרות את תכונת המשחק     
שבו? הייתי מציע לך לקרוא את  כתביו  של  פרידריך  שילר,  משורר     
ופילוסוף  מבני  עמי,  והוא  אומר ש'האדם משחק רק בשעה שהוא אדם     
במלוא משמעותה של המלה, והוא אדם שלם רק בשעה שהוא  משחק'. שימי     
לב, שמושג המשחק הוא חזק וגבוה מן הרצינות, כי זו מוציאה מגידרה     
את המשחק, ואילו המשחק יכול בהחלט להכיל גם את הרצינות.             
     _____________________________________________________________
ומה  יעזור  לי  שילר  אם אני לא יכולה להתרכז בקריאה ובשום דבר     
אחר, רק לשחק ולשחק, או לכל היותר, לבלוש ולנבור ולדשדש ללא הרף     
ברשתות אלקטרוניות ובצמתי מחשבים, ולחפש גורלות אבודים.             
     _____________________________________________________________
יש לי הרגשה JJ, ואת בעצמך רמזת לכך,  שאמנם  את  משתמשת  במשחק     
כסיפוק ליצר ההימור וההתגרות, גם כדי למלא חללים, אבל בעיקר כדי     
לעשות  סדר. שוב אצטט, והפעם את הויזינגה, פילוסוף הולנדי, שאמר     
שהמשחק - הוא הוא הסדר. מכניס  שלמות מוגבלת וארעית בעולם  לקוי     
ובחיים  מבולבלים,  בכך  שיש לו התחלה וסוף, והגבלה במקום מוגדר     
מראש, וכללים שאינם מוטלים בספק, וערכי  אסתטיקה. זהו  עולם  של     
סדר  מושלם,  וביכולתו של האדם להפקיע את עצמו מהסביבה הרגילה -     
הוא זועק את סגולתו להיות חופשי.                                   
     _____________________________________________________________
אני לא יודעת, דוקטור. הנה אתה מחזיר אותי אל התירוצים וההסברים     
הסלחניים שאני נוהגת לתת למצפוני המתקיים באשמה מתמדת.              
למה אתה לא אומר לי פשוט למחוק את המשחק מהדיסק ולחדול ממנו?        
     _____________________________________________________________
לא, לא אומר לך לחדול מן המשחק, אבל בואי ננסה  להבין  דרכו  את     
המתחולל  בנפשך. אמרי  לי,  גם  אל  החיים  שלך  את מתייחסת כאל     
משחק/חידה מתמשכת שעלייך לפתור?                                    
     _____________________________________________________________
תשובה במילה אחת - כן.                                             
תשובה בשתי מילים - כן ולא.                                        
תשובה מלאה - תמיד אני מרגישה שעלי לפתור ולחתור ולהבין,  לחקור     
ורק  אז  להאמין. לשחק. אבל  במציאות  מרחב  הפתרונות אינו סופי     
ומספר המשתנים איננו מוגבל. ואז אני נתקלת  במצבים  בלתי-פתירים     
ואחרים הנפתרים מאליהם.                                            
     _____________________________________________________________
הביני  JJ  שהנפש  שלנו כמוה כמבוך עם כללים משלו. אל תיבהלי אם     
תגלי שהנפש מתנהגת אחרת כשהיא לבדה, ומשנה את  חוקי  המשחק  שלה     
כאשר  אנו מנסים לגעת בה. כך יקרה דווקא כשנהיה בטוחים שהבנו את     
הכללים שלה, הכל ישתנה וייעלם כהרף עין ונצטרך להתחיל מהתחלה.       
הייתי אומר שהחידות והמבוכים והמשחקים אליהם את נמשכת כל כך, הם     
ה"מינוטאורוס", שחציו אדם וחציו חיה, והוא נמצא במרכז  הלבירינט     
המיתולוגי, הקטלני, ומייצג את היצרים המסתתרים במבוכי נפש האדם.     
רק אדם  אמיץ כמו  תזיאוס, יתפתל ויגיע עד למרכז האפל של נשמתו,     
למרכז המבוך ומקומו של מינוטאורוס, ורק אז יוכל להשתחרר באמת.       
     ____________________________________________________________
אומץ  לב  או בריחה מהמציאות? אני אוהבת את הדימויים המיתולוגים     
שלך, אבל אני שואלת את עצמי אם  משחק הטטריס הכפייתי  שלי,  אכן     
מצביע על אומץ לב והעזה, או על חולשה והתחמקות.                     
     _____________________________________________________________
אכן,  חוויות אובססיביות הן לעיתים צורה של דיכאון, ובאות במקום     
ביטוי רגשי אחר. את קוראת לזה בריחה. יכול להיות שערוץ אובססיבי     
של חזרה על פעולות פשוטות ורוטיניות, מהווה אצלך  ניסיון  לצבור     
ביטחון על-ידי חזרה לחוויה מוכרת. סיפרת לי על המקצוע שלך, הגנה     
על  מערכות  מחשבים. האם  יכול  להיות  שהתמחית במיגננות, חומות     
וביצורים נגד פשעי מחשב, כשאת בעצם מקיפה  את  עצמך  בתוך  איזה     
בית-סוהר ארמוני משלך, שאיננו ניתן לפריצה?                         
     _____________________________________________________________
לא  חשבתי  על זה, אבל תהיה בטוח שאין שום קשר. אל המקצוע הגעתי     
במקרה, או אולי בעצם בגלל אבא שלי, או אולי לא,  אבל  בכל  אופן     
ההגנות  שלי,  אם  הן  בכלל  קיימות... אני לא מסכימה. בעצם אני     
מספרת לך על משבר, ואתה מדבר על הגנות כמו בעבודה שלי? לא  ולא,     
אין קשר.                                                          
     _____________________________________________________________
אוהו! ועוד  איזה  הגנות. מהמתוחכמות ביותר. בוודאי אם הגעת כבר     
לטיפול, הרי שתסכימי לוותר עליהן במעט, אוכל להיות לך לראי,  רק     
אם יסורו החומות האלה מדרכנו, תחשבי על זה קצת. בכל אופן, תזכרי     
שחלומות  הם  חומר  טוב  לעבודתנו. החלום  דומה למשחק, גם בו יש     
פרישה מן העולם, וחילופי תפקידים.                                  
     _____________________________________________________________
אבל חלום יכול ליהפך לסיוט! האם גם המשחק?                          
     _____________________________________________________________
גם בחלום וגם במשחק מותר להפסיד, תמיד ישארו לך החיים  האמיתיים     
בכדי לחזור אליהם. רצוי שתעקבי אחר החלומות ותעלי אותם על הכתב.     
אולי  תשתמשי לצורך זה בתוכנת ה-NOTEPAD, רישום בחלונות מידיים,     
עליה המלצת לי בפעם שעברה. אני מוצא  אותה  מאוד  נוחה  ויעילה.     
זכרי, החלומות הם המפתח שלנו.                                      
     =============================================================
     End of Talk                                                 
     =============================================================
                                                                 
ביפ  צפצפני  הנשמע  עם  ניתוק התקשורת, שוב הותיר את JJ בתחושת     
הסיום המוקדם מדי של שעת הטיפול, כאילו נגעו רק  בקצה  קצהו  של     
העניין. שוב  הרגישה  כמו  היתה  זו הקדמה לדבר גדול יותר שיבוא     
בהמשך.                                                            
אין דברים גדולים שבאים בהמשך.                                     
רק חזרה אוטומטית, אל מסך הטטריס.                                  
