פרק11-חולצה קרועה

           =============================================================
                                             SCHWARZWALD  @ ד"ר קרנל :TO
                                                    AXON  @ LAYLY  :FROM
SUBJECT:  חולצה קרועה                                                   
           =============================================================
שלום דוקטור,                                                            
חלמתי חלום נוראי. אני עומדת על קצות אצבעותי  בתוך  קהל  גדול,           
המריע  בקולי  קולות  למישהו או משהו הנמצא על הבמה שבאופק. מזג           
האוויר אפור ומעונן. גם אני מניפה את ידי כמו  כולם. פתאום  אני           
נבהלת  נורא. קרע  ענקי, חור גדול, מבקע את שרוול החולצה, שחורה           
עם פרחים קטנים לבנים, בית שחיי נגלה כולו, חשוף  במלוא  בושתו,           
מרוב בהלה אינני מסוגלת אפילו להוריד את היד, וכל כך מפוחדת מכל           
העיניים המצויות מסביב, שיראו את החור הנוראי.                            
אני ילדה בחלום, או נערה.                                                
ולמרות  שכולם  פונים  אל  הבמה,  ואפילו שעל הגדר עומדות בובות           
עירומות בעצמן, אני מרגישה ממש גרוע, ובורחת  לי  בצעדים  כבדים           
ואחוריים,  עם  הגב  לכיוון  שביל הבריחה הצפוף ורצוף המכשולים,           
מתנשמת ומתנשפת, עכשיו אני שמה  לב  שרגלי  נתונות  בזוג  סקטים           
מהירים  ואני  טסה אחורנית על קוגלגרים חסרי יציבות, ידיי עדיין           
מורמות ומתנפנפות כמבוהלות והחור  בחולצה  הולך  ומתרחב,  וכולם           
מסתכלים,  וגרוני  נחנק  ומוציא  קולות מוזרים וחנוקים, גרוניים           
ומסולסלים, כקולו של המואזין הקורא לתפילה, אבל הרבה סכנה  ופחד           
יוצא  ביללות הללו, בגבי אני נתקלת בסולם גבוה, מטפסת עליו, שמה           
לב לפתע שאני עולה ויורדת בסולם עם אמא שלי ועם אבא שלי. גם  הם           
מתנשפים.                                                                
           =============================================================
           Interactive Talk-Program loaded and started                 
           =============================================================
שוב  הגענו אל הסודות. סוד הוא גם סוג של משחק. מה יש לך להסתי            
JJ. הנה פורץ לו התת שלך ומציף את המודעות. מה יקרה  אם  תתמסרי           
אליו? איזה דבר נורא עלול להתגלות? אני מנסה לנחש מדוע שינית את           
שמך  ואת קוד הזיהוי שלך בראש המכתב. מאוד הופתעתי לקבל היום את           
החלום שלך והוא נשלח מכתובת חדשה.                                        
           _____________________________________________________________
אני לא יודעת מה  יש  לי  להחביא. אבל  זה  מפחיד. ואינני  רוצה           
להתייחס כעת לשאלת שינוי השם והזיהוי, זה עניין טכני בלבד.                
           _____________________________________________________________
תהיי  JJ או LAYLY, אך ספרי לי בכנות, אגב אובדן שליטה, כיצד את           
מקיימת את עצמך בשלוש השנים הללו של הסתגרות.                             
           _____________________________________________________________
מה זאת אומרת, כיצד אני מתקיימת? הרי עומדים לרשותי כל  הרווחים           
והחסכונות  שנותרו  מחברת  אומגה. אבל  באמת, כמו שינוי השם, זה           
עניין טכני בלבד. זו גם לא הפעם הראשונה שחלמתי על החור בחולצה.           
מאז ומתמיד מופיעה התמונה המבהילה הזאת בלילותי.                          
           _____________________________________________________________
מעניין מדוע את בורחת עם הגב? עד עכשיו עשית הכל, לפחות בחלומות           
שכתבת עליהם, עם הפנים קדימה, עם המבט ישר והעיניים פקוחות.               
           _____________________________________________________________
תמיד חייבת להשגיח שלא יפנו את מבטם אלי. שלא יציצו, שלא יגלו.            
           _____________________________________________________________
ואת חושבת שבאמת תוכלי לשלוט במבטיהם? הרי  הם  מרוכזים  כל  כך           
בדבר אחר, בבובות העירומות, בעצמם. ואם בכל זאת יפנו את עיניהם?           
Let  go. אולי זה מה שניסית להשיג כשבחרת לך בשם חדש. אולי חשבת           
שאם תהיי מישהו אחר תוכלי לוותר על הצורך בשליטה מוחלטת במצב.             
           ____________________________________________________________
אם אני זה לא עצמי, אז מי אני בעצם?                                      
           ____________________________________________________________
אולי  זו  מישהי  שמוצאת  חן  בעינייך? היית  רוצה  להכיר אותה?           
מעוניינת להתחבר אתה?                                                    
            ____________________________________________________________
לפעמים אני מרגישה שאתה יותר מדי PATRONIZING. אז אני ממש מתעבת           
אותך על כך. עכשיו למשל יש בי  כל  כך  הרבה  כעס  שהייתי  רוצה           
להפסיק את הטיפול להיום.                                                 
           _____________________________________________________________
זו  תחושה  לגיטימית. ואל  תתעצבני  עוד  יותר, כשאגיד שזה בסדר           
ואפילו צפוי, שתתעבי אותי  לפעמים. אם  לא  יכולת  להרגיש  כלפי           
התנגדות  וכעס, הייתי מרוחק בגדר אחד שהוא עליון ואלוהי לגבייך,           
אולי כמו ההורים שלך, כזה דבר שאי אפשר לגעת בו.                          
אבל אני לא חושב שזה רעיון טוב להפסיק את השיחה שלנו  עכשיו. את           
אמנם  יכולה  לשתוק עד לביפ הסיום, אבל עדיין אדע אם את מחוברת,           
לפי הכוכב המהבהב בקצה המסך כל זמן שהתקשורת מתקיימת. ואת יכולה           
גם ללכת עם מה שקורה לך עכשיו ולא להחמיץ את השער שנפתח  בפניך,           
גם אם הוא חשוך ומפחיד קצת. זו בחירה שלך.                                
בכלל,  היחסים שאנו יוצרים בינינו במהלך הטיפול, אמורים לתת לנו           
הבנה ליחסים שלך במציאות, וכל מה שקורה לנו פה יאיר את דרכך.              
           _____________________________________________________________
           
                                                                       *
ארבע דקות עוברות, המסך של ד"ר קרנל ריק, הכוכב עדיין מנצנץ...            
           _____________________________________________________________
OK. דוקטור. אני רוצה לשאול אותך עוד משהו. אתה עוד שם בכלל?              
           _____________________________________________________________
           
                                                                       *
ארבע דקות נוספות, המסך של JJ ריק, הכוכב עדיין מנצנץ...                  
           _____________________________________________________________
אוי לי כי נרדמתי, חושב הדוקטור בנערו את ראשו לסלק את  הנמנום,           
וזו  לא  הפעם הראשונה. ארבע דקות נעלמות. הכוכב מנצנץ, ומצפוני           
מתכווץ, מעין היפנוזה עצמית מול המסך השוקט והמהבהב. ואיך  אוכל           
לתמוך ולפתוח את JJ אם גם אני בעצמי מתנתק וחולם לי בהקיץ?                
בתוכי  ידעתי,  יותר  מאוחר,  לאחר  שיחות הבהרה עם הזוג פסובר,           
שהתרדמה היא אולי סימפטום השייך לי, אך סיבתה נובעת מניסיונותיה           
של JJ להתגונן, להעמיד פנים שהיא חסרת עניין ומסרבת לשתף  פעולה           
איתי, כדי לסוכך על ההעברה האירוטית שלה אלי. מעין העברת-נגד.             
בתוכי  גם  ידעתי שלא הייתי צריך להתנצל, הבנתי שהיה עלי להמתין           
ולראות מה תהיה תגובתה על ההתנתקות  שלי,  במקום  למהר  ולהרעיף           
עליה  את  התנצלותי. אולי  אנליטיקאים  מהסוג  החנון והרחום היו           
מצדיקים את מעשי, יפה שהודית בטעותך, היו אומרים, הוכחת שגם אתה           
בשר ודם. אבל, יזעקו המחמירים, נטלת מהמטופלת  שלך  את  חירותה,           
כאילו  העדפת לטפל בבעיה שלך, ולא שלה, מה שמנוגד לברית הראשונה           
שהנהגתם ביניכם...                                                       
           
           .JJ  ארבע דקות של השתבצות, 'ב' דגושה, מלשון תשבצים, עוברות על
ארבע  דקות  ארוכות  של 240 שניות, של מחשבה שנייה. מה עם הכסף?           
למה ד"ר קרנל שואל דווקא עכשיו ממה היא מתקיימת? היא הרי  בעצמה           
יודעת  שתעבורנה  כחמש  שנים,  עד  שידלדלו  מקורות המימון שלה.           
ולמרות שכבר נוכחה לדעת שהטיפול סוטה מתכנונים ותחזיות, התפלאה,           
משום שערימת ספרי הפסיכולוגיה שעל  השטיח,  על-פיה  היא  ממציאה           
פירושי חלומות ותשובות מקצועיות, וקווים לדמותו של המטפל, עדיין           
לא נערמה ולא הגיעה לשלב בו עוסקים בכסף וקיום.                           

* ואחרי ארבע דקות                                                       
           _____________________________________________________________
SORRY, JJ. אני עייף ומוטרד. אל-זו עכשיו אני פה, ואענה לשאלתך.           
           _____________________________________________________________
           
אבל  לפני  השאלה  דוקטור,  עוד  שאלה. למה  החלומות  כה חשובים           
בעיניך?                                                                 
           _____________________________________________________________
הביטי JJ, האנאליזה של החלום איננה תרגיל חשיבה סתמי, אלא גילוי           
והעלאה אל התודעה, של תכנים שלא היו מודעים  לפני-כן,  ויש  להם           
חשיבות  בפענוח  של  האישיות ובטיפול בה. אנחנו משוטטים בעולמות           
החלום שלך, עד שנמצא פירושים, אולי  תשובות. אנחנו  הרי  מחפשים           
איזה  דבר עתיק וקדום, הנסתר עדיין מאיתנו, אבל יתגלה במוקדם או           
במאוחר, למשל משהו שיסביר  לנו  חווית  ילדות  מודחקת  שנתעוררה           
דווקא  עם הפרידה מ-NN. לא סתם, לא פתאום, הפכת לעלה מבוהל נידף           
ברוח, בהישארך לבד אחרי עזיבתו אותך.                                     
           ____________________________________________________________
וההורים, איך הם פלשו לחלום שלי?                                         
           _____________________________________________________________
אני אוהב בהחלט את הקטע עם ההורים שלך על הסולם. JJ,  את  עכשיו           
במשבר. היוודעות  אל  מותו  של NN, ערביותו. ואת שבה אל ההורים.           
רגרסיה משמעה פירוק לגורמים  שקשה  מאוד  להשתחרר  מאחיזתם,  כי           
הפרה-היסטוריה  כבדה מכדי לעוף בעצמה, וזקוקה למדרגות ולסולמות.           
זה טוב שאת חוזרת לחלקים בלתי גמורים בילדות, בלווית ההורים, כך           
יצאו החלקים האלה,  החיים  עדיין  בקירבך,  מההיבט  האינפנטילי,           
ויבואו על תיקונם. זה טוב. מה דעתך לצייר לי את החלומות שלך? את           
יכולה לשלוח לי אותם בדואר.                                              
           _____________________________________________________________
אתה  יודע  שהפסקתי לצייר. למה אתה שופך לי מלח על הפצעים? וחוץ           
מזה, אם כבר אצליח לחזור ולצייר, אעשה זאת  עם  התוכנה  הגראפית           
החדשה שלי, ואשלח לך בדרכים המקובלות עלינו.                              
           =============================================================
           End of Talk                                                 
           =============================================================
           
צפצוף  הביפ. וצפצוף  נוסף  של  סגירת  המחשב. הפעם לא אשקע מיד           
כמהופנטת במשחק נוסף של טטריס,  גם  אין  סיבה  להתחבר  שוב  אל           
אוקסימורון או כל מחשב אחר. אין לי מה לחפש שם יותר. כבר אבד לי           
                                 .NN גם קו אחרון ודקיק, קונטור צלליתו של
           NN ,פלסטיני, ערבי, כפיה, שביבה. אבא, הוא מת NN !אבא,  לו ידעת
איננו. זה טוב או לא? בסחרור הנוראי הזה, בין המראה לנחיתה, בין           
צליבה לשחיטה, אני חושבת על ההורים שלי. כבר אני בוכה ומתייפחת,           
אכן כל הכאב שאצור ועצור בי, צער  הפרידה  והמוות,  והעצב  וכאב           
הניתוק,  בגידה ואכזבה,  אלה מתחברים בעבותות אל איזה כאב קדום,           
חור גדול ושחור ומבעבע, יותר גדול מהחור שנבקע בחולצתי  הפרומה,           
אני  בוכה  לאמא ואבא, למלא את האין, תשחררו אותי, אני לא יכולה           
יותר, אני מפחדת, זה כואב, לא רוצה, לא מסוגלת להיפטר ממנו, ולא           
לסגור אותו שוב בקופסא משוריינת. הלוואי ויכולתי לסתום את  החור           
הזה  בקקי שלי, להתמרח עד קצה גבול הסרחון, להצחין את כל החורים           
שבגופי הנדחה עד שייסתמו  ויתאבנו  ולא  אחוש  דבר,  לא  בדגדגן           
המורעב שלי ולא בשום מקום. תבינו אותי.                                   

קלילה  אני  כמו  פיל על עננה מרחפת בין אדי אלכוהול. קלילה כמו           
לביאה בהריון. ובעצמי אינני יודעת מתי יסתיים הטירוף הזה,  וארד           
שוב  מהקלילות  הגוועת,  להיות משוגעת ככל האדם. נענוע כשל בחור           
ישיבה באקסטזה וגעיה מתמשכת כזעקותיו של אותו מואזין בחלום, לכי           
אל הים, אל האינסוף, קול פנימי לוחש לי מתוך בעבוע רותח,  הקיאי           
אותי כבר מתוכך, או שתלכי אל הים עד אובדנך ויציפו גליו את קצפך           
הבוער, אינך זקוקה לי יותר. כמה כואב לוותר.                              
אני  חושבת  על  ההורים  שלי. הייתי רוצה פעם לגלגל ולעשן איתם,           
אפילו שחדלתי כבר מעישון עשבים למופת. הייתי  אופה  להם  עוגיות           
טבע,  גראנולה  וחמאה,  גראס וקינמון. אם הייתי שואלת אותם, אמא           
בטח היתה אומרת שהיא לעולם לא תשתמש באמצעים לא טבעיים, לא תשתה           
אלכוהול ולא תיקח תרופות, ואני הייתי שואלת אותה אז מה הן טיפות           
הוולריאן שאת מטפטפת לגרונך כמעט בכל ערב מתוך הרגל, והיא  היתה           
עונה  שזה  משהו  אחר  לגמרי, כי זה טבעי, עשוי מצמחים, ואני אז           
הייתי צוחקת ומשיבה, גם אלו  צמחים. אבל  לא. גראנולה  וצימוקים           
ודבש  וגראס  וקינמון זה הרבה יותר טוב, לנער אותם, איזה טלטול,           
ימצאו את עצמם יוצאים במפתיע ממעגלים סגורים של שנים בנות חומה,           
נטפס יחד בסולמות משותפים. תבינו אותי.                                   
חוסר אונים, קור של חדר מחשבים של מיתה ושלכת, שדה  מגנטי   ללא           
רחמים מאיים להקפיא, לכלות. כתם חלום של אבדן ואוב-דם, שכרות של           
חמצן  מהולה  בעננת  של  מים כבדים, וגם אני רוצה קשר כימי בלתי           
מתפרק של יונים טעונים חשמל, ממש כמו במעבדה הריחנית  של  יוהאן           
הכימאי בנו של ד"ר קרנל.                                                 
ד"ר  קרנל. מי  אתה? אני  לבדנו ואצבעותי מקופלות. איש בעולם לא           
יגע באגרופי העגול לראות את קווי ההיסטריה משורטטים על כף  ידי.           
אני  מקיפה  את עצמי לבדנו בהרבה איפוק. ועכשיו אתה תציץ פנימה.           
מי אתה? אולי אבא שלי, יד נאמנה, לשון של ביטחון  שוטף. ליפלופי           
          
סימפאטיה  וגרויי  אצבע  מורת  נבוכים. אני  אהיה  לך בת מאומצת           
לשוויון לבבך, אולי כפוית טובה  כדרך  בנות  לאביהן. בהסדר  זה,           
נינו חמדני לצון עצובים, נהיה משפחה מרובת בודדים.                       
