פרק15-כתב יד

נאג'יב יושב ברגליים  משוכלות  על  האדמה,  ראשו  מורכן  ועיניו           
עוקבות  אחר  תנועת  האצבעות  המשחקות  באבנים, מסבחה של שלושים           
ושלוש משאלות לא ממומשות. יותר מאוחר,  לקראת  לילה  כבר  יתעגל           
וירכן  גם  גבו, עד שיתפתל צווארו וראשו יבלע פנימה אל תוך מעיו           
המיוסרים, כולו מתגלגל לכדי כדור, שבלול של  יאוש. NN  יושב  על           
הגדר  הנמוכה. נשען  עם המרפקים על הברכיים, לפעמים ראשו מתרומם           
למבט הסורק את החשיכה. מזמזם לעצמו ניגון מוכר.                           
במשך היום נאג'יב מאוד אקטיבי, מקרין ביטחון ואמונה  והרבה  כוח           
רצון. רק לפנות ערב מתחילים לזחול הפחד והיאוש. קודם לאט, וחוסר           
מנוחה מוליך אותו כמחפש מקום בטוח לכבודו של הלילה. יותר מאוחר,           
משנרגע  ומצא  את  מקומו,  חוזרת  ועולה הספקנות. נאג'יב  מתרכך           
ומזדכך, ואינטימיות חמימה ממלאת את התווך שבינינו,  כמו  להמחיש           
את  הניכור שמחוצה לנו, והוא מאוד ישיר בשאלותיו ופתוח ברגשותיו           
המוסווים להפליא במשך השעות המסנוורות של היום.                           
"אתה מבין מה מפחיד אותי, יה אחי?"  ממשיך  את  שיחתנו  מאתמול,           
משלשום,  שיחה  רצופה ומעגלית ללא סוף, "אתה קולט את החשיבות של           
המילה עבורם? הם מייחסים למלה אש"פ בדיוק מה שאנחנו ייחסנו למלה           
ציונות! אתה לא גדלת ממש בתוך זה, אתה  לא  יכול  לדעת. אין  לך           
מושג מה המילה ציונות עשתה לנו!"                                         
"אני יודע. הם בוואדי, ואנחנו בוואדי. ואיך נוכל בכלל לראות אחד           
את השני? אבל זה הכל מילים. וחוץ מזה שים לב שהשתמשת בלשון עבר.           
דברים משתנים, מלים משנות את צלילן, הר עם הר לא יפגשו, אבל אדם           
עם  אדם  -  יפגשו."  גם אני כבר נגוע בחיידק הסלסולים והפתגמים           
שתוקף את כל הכפר בשעות הדימדומים, "אנשים זה אנשים, למה אתה לא           
מאמין שזה ישתנה גם אצלם? הרי אנחנו מנסים לצאת מזה. לא?"                 
"מי שמוכן למות למען  אידיאולוגיה,  מוכן  גם  להרוג  למענה. מי           
שאוכל  מלחם  הסולטן  -  מכה בחרבו, וזה נכון לגבי כולנו. זה מה           
שמייאש אותי."                                                           
"אהלן וסהלן." NAT מצטרף.                                                
"מרחאבא," שנינו מנידים בראשנו.                                          
"שוב אתם במעגלי אש"פ והציונות, לא יכולים לצאת  מזה,  אה?"  לא           
ברור מהיכן הגיע פתאום, הרי חשבנו שנסע שוב לתל-אביב.                     
"מה יש," אני עונה, "הדיבור אין עליו מכס."                               
וברגע  שהוא  מתיישב,  מסתלק  לו  נאג'יב מן השטח, "תיסבאח-עלא-           
חיר'," הוא מניד ראשו אל NAT, "לא הכל מילים כמו שאתה חושב, ומה           
שאי אפשר לדבר צריך לשתוק" ואותי הוא שואל ברטוריקה, "ואתה באמת           
בטוח שאנחנו מנסים לצאת מזה?"  וכבר  חומק  אל  תוך  החשיכה. רק           
בלילה, שבלול של יאוש, שוב הוא בלתי מושג.                                

"בזמן  האחרון  אני  רואה אותך," אומר לי NAT, "יושב וכותב שעות           
מול המחשב, כלומר לא ממש אותך, אלא את צלליתך  הכפופה  על  הקיר           
המואר של המרפסת. אתה מבשל משהו חדש? איזה משהו שאני לא יודע?"            
"לא, לא, שום דבר מיוחד. סתם כותב לעצמי." עניתי אחרי איזה זמן.           
"מה  זאת  אומרת  סתם  לעצמך," NAT מגחך. "אתה מפתח מערכת הפעלה           
חדשה? או שמצאת אלגוריתמים מצוינים לפתרון  הסכסוך  ואתה  תכתוב           
תוכנית אופטימאלית ליישם אותם? הצחקת אותי."                              
"לא. אני  כותב  לעצמי  על  עצמי. ואני כותב על JJ. ועל כל מיני           
געגועים שלי. סתם כך."                                                   
"כלומר אתה כותב סיפור?"                                                 
"כן, בערך, אני מנסה לכתוב סיפור בלשי, קצת אהבה, קצת נוסטאלגיה           
וקצת מחשבים. נו יש לי בראש מין סיפור, ובינתיים זה  נהפך  כמעט           
לתהליך  תרפויטי,  ואני מוצא את עצמי נוגע פתאום בכל מיני נימים           
שלא ידעתי על קיומם אפילו, או שלא רציתי לראות."                          
"הייתי רוצה לקרוא את מה שאתה כותב. אולי תראה לי פעם."                   
"אני מעדיף שלא. תן לי לגמור את זה קודם."                                
ואחרי עוד דקה, NAT בשלו, "בעצם למה שלא תיתן לי  לקרוא  עכשיו.           
מניסיוני אפשר למצוא באג הנסתר בתוכנית מחשב, אם זו נקודה שאינה           
במקומה,  או פסיק מיותר שמשתולל והופך את זרימת התוכנית על פיה,           
בכך שמראים אותו למשקיף מן הצד, ותוך כדי הסבר מפורט  של  התקלה           
כבר היא מתבהרת ומתגלה."                                                 
"לא,  באמת,"  אני  אומר,  "עם הכתיבה, זה אחרת. תמיד קיים החשש           
שאחשוף דבר לא מוגמר, ובכך אאבד את הסיפור כולו."                         
והוא מתחיל להקניט, "מה יש? אתה מפחד שאגלה משהו חדש  עליך? שלא           
פרשת בפני במשך שלוש מאות וששים וחמישה יום כפול שנתיים וחצי של           
שיחות לילה שאנחנו מנהלים?"                                              
"אל תגזים, לא כל יום. אני לא יודע. זה לא שאני מפחד. אמרתי לך,           
אני  לא  אוהב  להראות  דברים  באמצע שלהם. טוב, בין כה וכה אני           
עייף. אני חושב שאני הולך כבר לישון."                                    
" OK, שיהיה כמו שאתה רוצה. העיקר שאתה נהנה ממה שאתה עושה."              

למחרת הייתי די עצבני ומועסק כולי בשיחה  שלנו,  הנה  אני  עומד           
לפתוח  את  המגירה. אולי  הגיע הזמן. אולי זה הרגע הנכון, וצריך           
לעשות את המעשה. הרי גם NAT יבין  זאת  מיד  כשיקרא,  כולי  מלא           
סקרנות  לתגובתו לתוכנית היוצאת אל הפועל לקראת סוף הסיפור שלי.           
לפני הצהריים הדפסתי את שמונים וחמישה העמודים, בהדפסה לא צפופה           
מדי ולא כל כך מרווחת, ככה די נוח לקריאה. זו לי  הפעם  הראשונה           
שאני  מתבונן בטקסט כשהוא מודפס ולא על גבי המסך. ואז כבר מצאתי           
את עצמי עובר מהליכה רגילה לריצה קלה ומוסר בידיו את הדפים.               
"נו אז למה הדפים לא ממוספרים? איך  אתה  רוצה  שאני  אקרא  דבר           
כזה?" מגחך NAT כבוחן מחדש עד כמה אני שלם ובטוח עם עצמי.                 
"תפסיק יה נודניק. יה טיזר. יה לורנס. תסתום את הפה ותקרא." אני           
תיכננתי ללכת בשקט הביתה ולהתחיל לקרוא  בספר החדש שמחכה לי כבר           
יותר  משבוע  על  יד  המיטה, אבל מרגע שהתחיל NAT לשים את עיניו           
בכתב, לא יכולתי לזוז משם. מצאתי לי מיני תעסוקות קטנות  במטבח,           
ובכל  מקרה  אני  מציץ  מדי  פעם  לבחון את הבעות פניו. במהירות           
מתרוצץ מבטו והופך בדפים עד  למחצית,  אני  יכול  לחוש  את  קצב           
נשימתו  מתגבר  והולך ומתרגש, עד שהיא נעצרת. אז הוא חוזר אחורה           
כמה עמודים, מסדיר מחדש  נשיפה  אחר  שאיפה,  נאנח,  מתהלך  שני           
סיבובים מול הספה המאולתרת בפינה, מתיישב ומרים את רגליו וממשיך           
לקרוא. מה עובר לו בראש?                                                 
ג'וחא  השכן  דופק  בקיר  ללא הרף, שוב הוא מתקן ומטליא את ביתו           
העשוי בלאו הכי מתוספות  וקרשים  והדבקות  מזדמנות. אגדה  מהלכת           
בכפר,  על  ג'וחא  החשדן,  שעמד  פעם  על הגג והטיל את מימיו אל           
הרחוב. איש עבר שם וג'וחא הפסיק להשתין. שאלו אותו: למה  הפסקת?           
אמר:  אני  פוחד שהאיש ימשוך אותי בשתן ויפיל אותי ארצה. עד כדי           
כך היה חושד בכולם, חוץ מבילדיו. מעולם לא העזתי להגיד  לו  כמה           
זה  יראה אבסורדי אם יבוא יום ויגלו שבניו חברים בחוליית פדאיון           
והשתתפו בפעילות מזוינת, וזה יקרה יותר מהר ממה שהוא יכול לנחש,           
כי גם כך הם כבר בקצות העצבים המוצתים שלהם,  ויבואו  הטרקטורים           
ויסתמו ויאטמו לו את קירות ביתו המוטלא, ויעקרו ממקומם את העצים           
בכניסה,  שגם עליהם הוא טורח ללא לאות. קצב הדפיקות מתגבר והולם           
בראשי, ואני לא אומר לו כלום, לג'וחא, למרות ששעת  צהריים  כבר,           
כי  מזמן  התהפך פה סדר היום ונעשינו כמעט בטלנים בכורח, שביתות           
והסתגרות, כך שנת  אחר-הצהריים  הפכה  למנהג  כמו  אצל  האנגלים           
בתקופת  המנדט,  להבדיל הבדלות שונות, ומתי עוד הוא יכול לדפוק?           
בערב אולי כבר יודיעו  הרמקולים  על  עוצר,  וג'וחא  יעמוד  מול           
החלון,  בהייה  של  כלום,  שעות רבות, ובנו איברהים בחלון השני.           
בדיחה איומה אנחנו מספרים עליו  ברגעי  ציניות,  שיותר  טוב  לו           
להיות  רעול  פנים  ויחסך  מאתנו מראה פניו המכוערים והמחוטטים.           
מאחורנית נראים האב  והבן  אותו  הדבר  בדיוק,  מכנסיהם  הרחבים           
משתפלים  מעל  שומנים  לא  מרוסנים, ולשניהם אין ישבנים, כך אני           
מציין לפני, וזה לא קשור רק לעמידה נכונה של אגן מורכן  אלא  גם           
למידת מושפלותם מול הכיבוש. מתי כבר תתפסו תחת?                           

להט  רב  נאגר  בקירות  האבן  וגם בטלאים של הפח והנחושת, בשעות           
הצהריים החמות. להט שאיננו משתחרר עם בוא הערב  הקמצני  ואף  לא           
בעונת  השנה  הקרירה  יותר. סיר  הלחץ הזה מפחיד אותי מאוד. ואל           
מהלומות הפטיש הכבד מצטרפות נקישות של איזמל החורק וחורט  תעלות           
בראשי  המסתחרר,  כמו  תופי טאם-טאם מלווים צלילי מיתר וקולה של           
אום-כולתום עולה בסערה ובוחש ורוחש ומרתיח בעבועים בכל לב-שומע,           
מסתלסל ומצית געגועים נשכחים. לבסוף משתרבבת לה תקווה  אל  סערת           
הרוחות  הזו,  מיליונים שומעים אותה וקשובים עתה בדריכות לצלילי           
הרגיעה שיבצבצו בעצלתיים מבעד לסלסוליה, וינחיתו  אותנו  אט  אט           
מהגבהים הנרגשים אל עבר קרקע בטוחה.                                      
"תגיד,"  NAT קורא לי מן החדר השני, "מאיפה צץ הרעיון של ברזיל?           
איך זה ש-JJ לא יודעת בכלל שאתה ערבי, ועוד פלסטיני?"                     
"פשוט מאוד, אנחנו התייחסנו אחד אל השני כבני אדם ולא כבני עם."           
"נו, באמת."                                                             
"טוב תראה," אני מגחך כמודה באשמה, "בהתחלה היא חשבה שאני  דרום           
אמריקני,  ברזילאי,  וזה  מצא חן בעיני, ושיחקתי לידי דמיונותיה           
הפרועים את הטיפוס שרצתה למצוא בי."                                      
"שאלו את הפרד מי אביך, ענה דודי הסוס," כרוצה  להגיד  -  מתהדר           
בנוצות לא לו, נדבק גם NAT בחיידק.                                       
"והברזילאים  כידוע, מבלבלים בחזותם שכן הם לפעמים בהירים כארים           
מזרח-אירופים ולעתים שחורים כאפריקאים ממש. ו-JJ  מתעקשת  לרחרח           
ולשכנע  אותי  שמוצאי מברזיל. נו, ואחר-כך, כשהתקרבנו יותר, אתה           
יודע איך זה, היא נדלקה משירי באהיה ומסיפורי ימאנז'ה, וכבר  לא           
יכולתי  להודות  בבלוף  הראשוני, התמים שלי, בדיוק כמו שלא תשאל           
לשמו של המטלפן לאחר שכבר פתחת בשיחת אהלן ומה נשמע, למרות  שלא           
ידעת  מי  המדבר,  וקיווית  שתוכן השיחה יסגיר את זהותו. האמנתי           
שהדברים פשוט יתבהרו איכשהו  בהמשך."  אבל  שקרים  לבנים  כאלה,           
באופיים  הם  נוטים להתחפר ולהעמיק ולהסתבך, ולאו דווקא להיפתר.           
"ובסוף, נו זה כבר ברור, היה לי אינטרס חזק  מספיק  כדי  להתאמץ           
ולהמשיך ולהסתיר."                                                       
"באהיה,  באהיה,"  נובח  NAT  ככלבלב  צעיר,  מקשקש בזנבו וחוזר           
לכורסא.                                                                 

כשסיים NAT לקרוא את הפרק 'לשם שמים' וניכר בו,  כיוון  שהסמיק,           
שנסער  קצת  מיחסי  גבר  ואשה  וארוטיקה, והמשיך לקרוא את סיפור           
הרפתקאותי עם  JJ  מטייק-היי  ועד  לאומגה,  לצלילי  אום-כולתום           
המאנפפת  את הטונים האחרונים של "אמל חייתי" (תקוות חיי). אז קם           
בפתאומיות, אינני יודע איך לפרש את חיוכו, האם ציני  או  מזדהה,           
נשען על משקוף הדלת והביט בי מטפל בפינג'אן הקפה.                         
"פצח  קולך  בשיר ושלח את פניני לשונך ונשמע מה בפיך," אני אומר           
לו במליצות, מרוב מבוכה.                                                 
"טוב, אז ככה. אני לא כל כך יודע  איך  לאכול  את  הסיפור  שלך.           
לפעמים  נדמה לי שכל הדמויות פלקאטיות מדי, לקוחות מעולם מושגים           
של המדיה של המאה העשרים, אב-טיפוסיות עד  כדי  גיחוך. ואז  אני           
מגלה  הרבה רגישות וחשיפה של פצעים פתוחים, שלך, שלי, שלה, שלו,           
שפשוט ממיסה אותי. ואני שואל את עצמי אולי זהו  ז'אנר  חדש  שלא           
הכרתי  עד  כה? אבל  לפעמים  נדמה  לי  שאתה  עושה  פארודיה. על           
הפסיכולוגים ועל העיתונאים  ועל  אנשי  המחשבים  ועל  האמריקנים           
והישראלים ובכלל. בכל דבר משתרבב איזה גיחוך, למשל הדוקטור, האם           
אתה  מכיר  אותו? היית  פעם  בטיפול? ולמה באמת לא החלטת להקרין           
אותו כהולוגראמה, אם כבר - אז כבר. בכלל, אם מדובר בפארודיה  על           
האהבה  ועל  הכאב  והניכור,  אני  לא  יודע  אם אתה מצליח לצייר           
בדקיקות את האבסורד הקיומי, כמו שאני תופס אותו. אגב, גם לי  לא           
סיפרת אף פעם מה הקטע של כתובת הקעקע על הירך שלך."                       
"האמת,  שלא  חשבתי  בכלל  על  פארודיה,  וגם לא התכוונתי לתלות           
פלקאטים, ואת דוקטור קרנל המצאתי מהתחלה  ועד  הסוף. מה  יש? זו           
החירות הנעימה שיש בכתיבה, בהמצאת סיפור. יאללה, תמשיך לקרוא עד           
שהקפה  יהיה מוכן," כך עצרתי אותו משטף הדיבור, הרגע הקשה יותר,           
אני כבר יודע, יגיע לכשיסיים את הקריאה ויהיו גם הדפים שלשמאלו,           
הפוכים על גבם בערימה הימנית. "קפה מזבוט רצית?"  אני  צועק  אל           
החדר  השני, רק כדי לוודא שלא הסתלק לו פתאום. "כן, שוקרן, טיפ-           
טיפה סוכר, הרי אתה יודע כבר." בסדר, הוא עוד שם.                         

עתה, משסיים את הפרק על אוקסימורון, כבר אנחנו ישובים  אחד  מול           
השני, שואפים שנינו במציצה קולנית את ריחו של הקפה הקטן במסירות           
רבה,  כמו  זאת  המלאכה והמטרה שלשמה התכנסנו, ו-NAT נהיה רציני           
ופונה אלי בכובד ראש כזה, "באמת היית חייב לסיים את זה ככה?"              
"מה ככה?" אני מיתמם, כאילו לא יודע על מה הוא מדבר.                      
"כאילו שאתה לא יודע על מה אני מדבר. מה שכתבת על JJ. ומה  שהיא           
מוצאת  בדיסקים  של  מחשב  קוברה, ואוקסימורון. ועל המוות שלך."           
מבטו של NAT משתהה על המנורה ואיננו ממצמץ אפילו מאורה המסנוור,           
ודיבורו נעצר בפתאומיות כנזכר  באיזה  דבר  ותוהה  בליבו,  רגע,           
בקריאת  הפרקים  הראשונים  אפשר להיות בטוחים שהם  נכתבו על ידי           
JJ, מפיה ובדיו שהם רק שלה, או  אולי  על  ידי  ד"ר  קרנל? מיהו           
בכלל? ואולי  זה  בכלל  לא  משנה. ההיפוך  הזה  יכול לעבוד לשני           
הצדדים, להאיר פנים מעורפלים,  לא  נגיד  אפלים,  בדמויות  שכבר           
חשבנו שאנחנו מכירים, או שמא לערפל ולטשטש עוד יותר.                      
"אני  לא  קולט כבר שום דבר," מתעורר NAT מחדש, "למה, תסביר לי,           
למה זה חייב להסתיים במוות?"                                             
אני מניד ראשי, כן ללא מילים. ברור שחשבתי על זה הרבה ואף יותר,           
לפני שהעזתי לתכנן את הסוף ועלתה במוחי האפשרות  המבריקה  הזאת,           
ובעצם היחידה. "תביט, אתה יודע כל מה שאני יודע. אתה רואה כמוני           
את החיבוק הפטאלי שלנו עם בני דודינו, ועם האחים שלנו, אתה מבין           
בדיוק שבמשחק הזה אין מנצחים ואין מנוצחים."                              
"אתה מתכוון שיעלו עלינו? מה, השתגעת? תפסת רגליים קרות?"                 
"אתה הוא שלא מבין שום דבר. אם זה לא יהיה השב"כ שירים אותנו על           
טיל,  ככה הם קוראים לזה, אז יריבנו שמבית, ואם לא הם, אז חברים           
טובים מאש"פ, וכולי וכולי."                                              
"אני לא יכול לשאת את המחשבה שאתה באמת  מאמין  בזה. אני  מעדיף           
לחשוב  שחיפשת  סיום דרמאטי, או רצית שזה יהיה ספרותי יותר, השד           
יודע מה. רק חבל שאתה לא  מבדיל  בין  החיים  לסרט  בקולנוע  או           
לסיפור  טוב. הדראמה  האמיתית  בחיים  היא  דווקא  לא להעלם ולא           
להימחק ברגע שלא יודעים איך להמשיך. אתה  לא  חייב  לענות  לי,"           
ממשיך  NAT  בשלו,  "אבל  למה  מוות? ואיך תמשיך את הסיפור שלך,           
הטקסט הרי דורש ממך תשובות ברורות, הרבה יותר ממני."                      
"מה שברור," NN אכן משנה את הנושא  ומתחמק  מהשאלה,  "שזו  תהיה           
הקלה  גדולה ל-JJ ולאובססיה שלה למצוא מה קרה איתי. בכל מקרה זה           
טוב  שהיא  תפסיק  לשאול  שאלות,  את  עצמה  ואת  האוקסימורונים           
והקוברות  למיניהן. אתה  קולט  שכבר  מחורף  88'  אני  פה? יותר           
משנתיים שהיא עסוקה עוד ביחסים שלנו, זה נראה לך נורמלי?"                 
"גם אתה עוד עסוק בזה, דיר בלאק, תראה את ערימת הדפים הזאת,  על           
           ,NAT דרך אגב," צוחק .JJ מה  אתה  כותב  אם לא על היחסים שלך עם
"בגלל זה אתה שר ומזמזם תמיד? כדי שהמוות, לכשיגיע, יתפוס  אותך           
ברגע של שירה?"                                                          
"עזוב,  הזמזום  זה  באמת  סתם עניין ספרותי, מה יש, אתה כבר לא           
מסוגל להבדיל בין תפל לעיקר?"                                            
"תירגע, מה אתה מתחמם פתאום עלי. אתה לא יכול לקבל קצת ביקורת?"           
"אני לא יודע," NN מנגב את הזיעה מפניו, לרגע הוא נראה כה  חסר-           
אונים ומטושטש.                                                          

"NAT  ".OK.No  problems קם בהחלטיות מעם השולחן, ובועט ומפיל           
את השרפרף עליו הניח את  רגליו  בעת  הקריאה. כאילו  שהוא  צריך           
פתאום  את  הגובה,  ואת  מרחב  התנועה כדי לסכם איזה עניין, כדי           
לתפוש פיקוד, "הכל פתור, אם כך, כמו בטקסט שלך. אולי  אתה  רוצה           
שאני  אעזור לך בחיסול, וככה תפתור כמה סימני שאלה. אין לי בעיה           
לעשות את זה, למענך כמובן,  ואני  גם  אדאג  לעדכן  את  הרשומות           
בפאריס,  במאגר  המידע של קוברה. ואוודא שאוקסימורון אכן מדווח.           
בחיי שאין לי בעיה לעשות את זה. ואם אתה כל כך בטוח ש-JJ  תאמין           
לג'אד  כשהוא  יבוא  ויוליך  אותה  ברמזיו,  ותלך  שבי אחר קסמו           
והנחיותיו, ותחדור לאוקסימורון באיזה רגע, ותסתכל ברשומות -  אז           
פשוט מאוד זה מה שנעשה. אני אטפל  באוקסימורון,  וגם  אדאג  כבר           
לשלוח אליה את ג'אד."                                                    
