פרק19-קרם-שניט

דימון, זה לא יוצא לי. לאן אני הולך ולאן אגיע בדרך חיפוש נלוזה           
אחר  מקורות ושורשים, מטרות וקווי גמר, עכשיו אני אמא שלי ואחר-           
כך אני JJ, מיד אתהפך ואהיה לאביה, אבא לבני שאני עצמי זה הוא.            
דימון מרחרח, החדר ספוג עוצמות, מראות וריחות, עכשיו האדון  כבר           
לא  דובר  אנגלית של טנטה רשל, אך גם לא את שפת אמו הגרמניה, כי           
אם את שפת הגוף  הוא  מדבר  אלי,  וגם  אני  כבר  מבולבל  מהאיש           
הסימפאטי  הזה,  שהיה  אנושי  במידה ובעל תשובות,  מבוכותיו ככל           
האדם. בלקחו את משא הספק והעצבות הקיומית על כתפיו העייפות, פתר           
את כולנו ממגע הקור והניכור, אובססיות  ומוזרויות  אחרות. ועתה,           
הוא אומר, זה לא יוצא לו.                                                
את  החולצה  שלה,  החולצה מן החלום, עם החור הגדול, לא, זו בעצם           
החולצה שלי, לא, של תילדה,  הזרוקה על  הכורסא  ברשלנות  שאיננה           
אופיינית  לבית  קרנל  - את החולצה הזאת אני לוקח לידי. קורע את           
השרוול, מדמיין את בית השחי החשוף של JJ, מעולם  לא  ראיתי  דבר           
סקסי כזה, מאז בית השחי של אמא שלי, שאהבתי לצלול בתוכו כשהייתי           
תינוק על ידיים, גונב לקיקה כגלידה חמה בחורף קר. ככה עקבתי אחר           
הזדקנותה. כך  התרפט  בית שחיה של אמא, המקום הסודי והקסום הזה,           
לכדי שקיקי נטיפים  מידלדלים. זרועותיה  הנפולות,  גם  הן,  כמו           
איברי  גופי המזדקנים אותם אני חופן בכפות ידי, ממשש ומלטף. אני           
הופך להיות מרוכז כל כולי בשיפולי בטני הרוטטת, כל כך אני רציני           
במעשי השפשוף. מעניין אם לכלבות יש  בית  שחי  ואם  הם,  הזכרים           
שלהן,  נדלקים  ממראהו. לא,  אצלם  זה עובד אחרת, תגיד לי דימון           
שאני נורמלי, ראה את חזיון הפלאים, לא היה כמוהו  בין  אצבעותי,           
תורן  ודגל  שלא  הונף  זה  זמן רב, גם אני מתעלה מעל עצמי ומעל           
עצמותי הדואבות יומיום, לחוש בבשרי.                                      

מה הוא כבר יכול לענות לאדונו? לא! אתה דווקא לא נראה  מי-יודע-           
מה  בסדר. מה  כל  כך  נורמלי בלשחק באבריך שהצנעת מכל באי ביתך           
ואפילו ממני במשך כל השנים, כשחק  בחתלתול  מחונחן  ורך  פרווה?           
ידיך  ממשמשות  וכולך  אומר  פוציניו  מוציניו אל החתלתול המציץ           
מתחתוניך ומרים את ראשו  בתנועות  התחנפות  רכרוכיות. שלא  תבין           
אותי  לא  נכון, אינני כפוי טובה ותמיד הודיתי לך בסתר ליבי שלא           
הבאת חתול אל  הבית  ואף  לא  נכנעת  לשיכנועי  הילדים  כשהגיעו           
ואחריהם  נשרך  גור  עלוב  צורה  וחסר-בית. אני  יודע שיש כלבים           
שנאלצים להשלים עם גחמות בעליהם ומסתדרים לא רע, ואתה הרי  חסכת           
ממני  את התענוג המפוקפק. אבל מה כל כך נורמלי במבטי הזימה שאתה           
שולח אל הקרם-שניט שתילדה הניחה על השולחן עוד בבוקר  כאילו  לא           
ראית עוגת קרם מימיך? לא אתפלא אם יסתבר שזאת JJ, שאתה ממלמל את           
שמה  כמאנטרה בלילות ירח. ובשעה שהיא הולכת ומבריאה מכל תחלואיה           
אתה הולך ומידרדר, כן, אתה הדוקטור, המומחה לבלבול, הולך  ומאבד           
את  הצפון. תמיד  שאלתי  את   עצמי  האם תהיה עליבות כלשהי שתעז           
לתקוף אותך? האם יעזו  הכישלון  המבוכה  והאכזבה  למרר  את  ימי           
זיקנתך?                                                                 

צודק  דימון,  לגבי הקרם-שניט. מעולם לא דמיינתי את הקרם הגחמני           
כחומר חושני כל כך, אווריריותו תתפוצץ בין אצבעותי כשאמרח  אותו           
על  בית-שחיה  של  JJ  המתוח ברעדה ומתוק בלאו-הכי מתחת לחולצתה           
המשוסעת. פלצ'קים של קצפת בתוך אצבעות, אאסוף אותה בין  זרועותי           
לנחמה. הא,  האמנתי  שביום  שבו  תעז  ותמחק את משחק הטטריס שלה           
מהדיסק, תתפרק גם היא לרסיסים, או אולי אני הוא שמתפרק?                   
מה קורה לי. זה פשוט  נוזל. ככה  בבת-אחת  נשפך  לו  בלא  התרעה           
מוקדמת  כל זרעי העקר מזה כבר, כמו הקרם הצהבהב הנמס בקצה העוגה           
מרוב להט אוויר החדר. עדות לאונים וטומים,  לעינויים  של  האינ-           
אונים. פשוט  נוזל,  ודומה  שכל  חורי מטפטפים איזו נביעה קטנה,           
קילוח עדין מתחבר מאחורי אל בין  כובד  הטסטיקאלים  הממלאים  את           
תחתוני  הכותנה  הלבנים שנתרפטו והתרחבו במשך השנים כדי להכילם.           
ודימון מתפלא, נכון  שריכרד  הנכד  הקטן  שלו  אוהב  לדבר  איתו           
בחופשיות על "פלוצים", אבל כשהדוקטור לבדו עם עצמו - הס מלהזכיר           
הפרשות  וגסויות. שערות בודדות ומיושנות שוחות בנזילות המתערבבת           
בטיפות   הזיעה  שזולגות  בכל  קפל  כמו  שטפונות  שלאחר  החורף           
בשאפהאוזן. כבר לאורך רגליי אני מרגיש  את  הטפטוף,  ואני  פשוט           
מאושר, גם הדמעות מחלחלות בין הקמטים.                                    
סוף-סוף יוצא לי משהו.                                                   

עתה אני מיובש כולי, שפתי חרוכות, הגרון מתכווץ והחיך יבש מצמא.           
אינני  מבין אם התרוקנתי מכל המיצים באוננות הטוטאל-גופנית שלי,           
           Les  Paradis  או  שזו  השפעה  של  הסם,  או  של  כתבי  בודלייר
Artificiels שאני קורא עתה בשקיקה ובהזדהות, בהם הוא מתאר שלושה           
שלבים  בשכרון  החשיש. רציתי לעשן ולהתערבב בהיסטוריה של JJ, אך           
אינני זוכר עוד אם השתמשתי בפירור  שהישגתי  לי  בשוק  בעמל  רב           
ובמבוכה  מטופשת  - פירור כהה כשוקולדה זנוחה בבונבוניירה מהשנה           
שעברה, תמים וסתמי במראהו, חריף בריחו, "אהה! חטאיו של אדם,  עד           
כמה  שייחשבו  נוראים,  מכילים הם את המופת החיובי לכיסופיו אחר           
האינסוף", כך בודלייר. ואני אולי חולם עכשיו.                             
רציתי לעשן ולהתערבב בתולדות חייה, ואכן  נסתבר  לי  שאין  האדם           
יכול להימלט מגורליות מזגו הגופני והמוסרי. החשיש יהיה אך בבואה           
למחשבותיו  ורשמיו  הידועים,  אולי  היא  תהיה מוגזמת, אך בבואה           
תישאר תמיד. רציתי, אבל הכל קורה לי גם בלי  זה. אולי  משום  כך           
הפסיקה  JJ? אולי  גם  אצלה  התחילו  קורים  הדברים בלי הזדקקות           
ל'חומר'? אני משמש לה כמראה לנשמתה העשנה ומחפש לי  ראי  לעצמי,           
בו  אראה  אותה  מחדש. ואני  אומר  לך JJ, ומתי אבין זאת בעצמי,           
שישנם בעולם שני סוגים של אנשים, סוג אחד המתנסה באושר  בהרגישו           
שהוא מחוץ לעצמו, ומסתייע במשקה חריף או בסמים או בטראנס מיסטי,           
והסוג  השני  אשר  חש  סיפוק רק כשהוא שולט בעצמו שליטה גמורה -           
כמוני - שאני רץ לאמבטיה או  שוקע  בספרי  פסיכולוגיה  עבי  כרס           
הנחים  בסדר  מופתי  על  המדפים. כזה אני וכזאת את, ואנו אחרים,           
נבדלים זה מזאת בכל התחומים, ובכל זאת מתערבבים לנו  אחד  בשני,           
התערבבות  נעימה. ואת הינך פרח שיבש בקיץ, פקעת שתחזור לחיים עם           
גשם ראשון, ואני איש ששיבה נושרת משערו כדליפת נשורת מכור אטומי           
מחורר.                                                                  

הטלפון מצלצל, יוהאן על הקו. "לא, תילדה אינה בבית." עונה אביו,           
והמהומו המרוחק והבלתי מובן מאיים לסיים מיד את  השיחה. "יש  לי           
פה  מסך  חדש  למחשב,  מסך  צבעוני,"  יוהאן מחליט לא לתת לשיחה           
לגווע, "אתה חייב לראות, SUPER COLOR , SUPER  VGA,  יותר  סופר           
מסופר,  גרפיקה  מצוינת ורזולוציה גבוהה, תשתגע כשתראה את תוכנת           
החלונות רצה במהירות ובדייקנות."                                         
"כן," קוטע אביו את התלהבותו, "כבר  ראיתי  כאלה."  ויודע  קרנל           
שצבע וגרפיקה ממוחשבת יסמלו תמיד בעיניו את התאוששותה של JJ ואת           
נפילתו  שלו. האם  יכול  יוהאן לנחש את מצבו של אביו באותו רגע?           
מכנסיו רטובים ונפשו בקועה בלבולים? מה פתאום, הרי איננו  מסוגל           
אפילו לדמיין את ההורים שלו עושים את זה... ומי יכול? וגם דימון           
לא יגלה.                                                                
"מתי  יום  הזיכרון של סבתא?" יוהאן שואל, אך השפופרת כבר תלויה           
על השרוך המסולסל ומתנדנדת כאברו  המדולדל  של  הדוקטור,  וזבוב           
משועמם מקיף בדבקות את הקרם-שניט המחמיץ.                                 
אכן,  פספסתי  את  יום  הזיכרון של אמא, מרוב שהייתי עסוק בעצמי           
ובניסיונותי המגוחכים. פתאום, כשאני נזכר  באמא  ובימי  זקנותה,           
מציפה  אותי מחשבה איומה. החשדנות הזאת, כלפי JJ או LAYLY או מי           
שזו לא תהיה, פרצה גבולות. האם היא קיימת שם בארצה, ובעלת קורות           
חיים אמיתיים? או סתם דמות  דיגיטלית  שהמציאה  לי  האלקטרוניקה           
המתוחכמת? אולי  אני  המצאתי  אותה ואולי היא אותי? כולי חשדנות           
מאוסה, ממש כמו אמי זקנתי  שחיה  בפראנויה  מתמדת,  מאז  ומתמיד           
העיבה חשדנותה על טוב ליבה, אם היה קיים כזה, שלא בא לידי ביטוי           
אלא  בהאבסת-יתר של אבי, ונקיטת "נגד עין הרע" לילדיה, ולא ברור           
של  מי  היתה  העין. בשיבתה  היתה  רדופת  רוחות  ושדים  ושכנות           
קנטרניות  הגונבות  כביכול את הפרוטה האחרונה מכיסה ואת העגבניה           
האחרונה מן המקרר, ולא שקטה עוד בשנתה ולא נחה  מחרדתה  ומאטימת           
כל  מנעול  ופתח איוורור, עד כי נסגרה מן העולם ומתה לה יום אחד           
מבודדת כאותן זקנות בנפאל או בהודו המשתכנות להן טרם מותן  בבית           
אבן ליד הנהר סמוך למקום שריפתן המיועד. ומחכות.                          
שוב אינני יכול להישאר עוד רגע בחדר הסגור, פן אחנק בעשן חששותי           
ואדרדר אל דרך החשד והעורמה. בוא אתי דימון, לנשום קצת אוויר.             
