פרק16-שלט רחוק

שולחן אפור, קירות לבנים שגם הם עצמם האפירו  עם  הזמן,  גם  פה           
רואים  הכל בשחור-לבן, גם פה עיוורי צבעים למכביר, אורות ניאון,           
חדר משרדי פונקציונאלי, אי-שם  במרכז  הארץ. ברקע  שידור  לילי,           
שירים  עבריים של חוצי חצות, המצלמה מתקרבת, פייד-אין, גבר צעיר           
מגולח שיער מתהלך בעצבנות, אולי זהו מצבו הטבעי, מודד  את  החדר           
בצעדים  נמרצים, ומדי פעם פונה ומדבר בליווי תנועות ידיים חסרות           
איפוק, לעבר השולחן, שם יושב גבר  מבוגר  יותר,  חזותו  מזרחית,           
שערו  מאפיר עד מלבין, אולי טרם זמן, לפחות אין לי קרחת הוא בטח           
חושב כאשר כף ידו מורמת כלפי מעלה ומלטפת את פדחתו מן המצח  ועד           
לעורף, ועוד פעם.                                                        
המוסיקה  ברקע נחלשת וכאשר מתחיל להישמע קולו האינטימי/רדיופוני           
של המגיש הלילי, מתמקדת המצלמה בתנועות שפתיו של  הבחור  הצעיר,           
שפתו  העליונה  קפוצה  תחת  שפמון  דקיק  והשפה  התחתונה משתפלת           
ומשאירה מקום קטן לספק,  שמא  יש  גם  רכות  כלשהי  מתחת  למעטה           
החיצוני  הקשוח,  והקול  מתחלף  לרחש  רקע  של  מכשירים חשמליים           
באקוסטיקה גרועה, הנבלע בקולו הנרגז של צחי.                              
"עובדיה, אני לא מבין מה כל כך  דחוף  לקרוא  לי  באמצע  הלילה,           
ובכלל איך מצאת אותי, מאיפה היה לך את מספר הטלפון?"                      
"מאשתך."                                                                
"אני לא מאמין."                                                         
"מי  שלא  מאמין,  שלא  ילבש  תחתונים! כמו שהיתה אומרת אמא שלי           
זיכרונה לברכה לאבא שלי ייבדל לחיים  ארוכים,  מסכן,  לזה  יקרא           
חיים?"                                                                  
"אתה ממש כמו ערבי, עם סלסולים ואימרות כנף, הולך סביב-סביב. אל           
תתחיל  איתי  עם  הפתגמים שלך, ושל אמא שלך, אתה יודע שזה מעצבן           
אותי. מה היא אמרה לך, אשתי?"                                            
"היא אמרה שהלכת לשם עוד לפנות ערב, לחקור את האמא ושתי  הבנות.           
היא האמינה שאני יודע על מה מדובר, וגם אני לרגע חשבתי שזה כך."           
"טוב, אתה יודע איך זה."                                                 
"לא, אני לא יודע איך זה."                                               
וצחי מאריך בהסבריו 'איך זה', ומפליא בנפלאות כיבושיו.                    
"די,  נדבר  על  זה אחר-כך, נמאס לי לרקוד לפי החליל שמחלל אצלך           
בתוך המכנסיים. אתה שוכח מה זה נקרא לעבוד בשרותי  הביטחון. אתה           
פשוט  מהמם  אותי. לא אתפלא אם בסוף יסתבר שאתה אימפוטנט, ושאתה           
מספר לי את כל המעשיות המיניות האלה כדי לעורר  ולצחוק  על  תרח           
זקן, ככה אתה רואה אותי, איזה תרח זקן שמחלק פקודות."                     
"יאללה, יאללה, CUT THE BULLSHIT, דבר, ספר מה העניין."                   
"אני  פשוט מאוד לא מבין את עצמי," נאנח ושוב מעביר את אצבעותיו           
בשערו הגזוז, "מה אני נותן לך לרדות  בי  ולדבר  אלי  ככה. טוב,           
תראה, יש לנו פה קלטת. אני רוצה שתבדוק אותה ברחל בתך הקטנה."             
"מה אתה מכניס את הבת שלי לזה?"                                          
"זה  סתם  ביטוי,  איגנורנט שכמוך, בור ועם הארץ, לא לימדו אותך           
כלום בבית-ספר?"                                                         
"די נו, תפסיק עם הקיטורים וההשמצות, אתה יודע טוב מאוד שאין לך           
פה מישהו יותר מוצלח, אחרת לא היית הופך עולמות כדי להשיג  אותי           
באמצע  הלילה. תודה,  אולי יש לך אנשי שטח טובים, אבל אף אחד לא           
יעשה לך את עבודת הנמלים שאני עושה פה במשרד. מה אתה דואג,  הרי           
אני פה עכשיו ואני אוציא אותך מהבוץ."                                    
"אל  יתהלל חוגר כמפתח," שם ידו על פיו כילד שסרח בלשונו, "טוב,           
שב ותתחיל לעבוד. אתה זוכר את הכתבה  של  CBC  על  רעולי  הפנים           
ששודרה בחדשות ביום שישי?"                                               
"כן, אחול מניוקים. אבל הרי הקלטנו את השידור הזה וכבר עברנו על           
הקסטה הזאת מיליון פעם. לפחות."                                          
"זו לא אותה הקסטה. מסתבר שהם הקרינו רק חלק ממנה, אתה יודע איך           
זה  במחלקת  החדשות,  לחצים  פוליטיים  וכל  השאר. קח  את הקסטה           
שהקלטנו מהערוץ השני, שם הם שידרו אותה  במלואה,  חדשות  מחו"ל,           
אתה יודע."                                                              
"אמרתי  לך  שכדאי  להשיג את הצילומים המקוריים מ-CBC. אמרתי לך           
כבר אז שאני יכול להשיג כל דבר מהם, דרך הפקידה  שם,  אני  מכיר           
אותה מאוד מקרוב. מאוד מאוד."                                            
"לא  מעניין אותי עכשיו עוד סיפור על הכיבושים שלך. אני לא רוצה           
להתעסק עם הרשתות הזרות כל זמן שאני לא חייב, הם הרי מחכים  לנו           
בפינה. אבל סמוך עלי שבדקתי על הדקה ועל השנייה שזאת באמת הכתבה           
כולה. עכשיו  תשמע, אני נועל אותך פה בחדר, ואין אמא ושתי בנות,           
ולא זהבה ושלושת הדובים, ואתה לא יוצא מפה, ולא מעניין אותי  אם           
אתה  עייף  ותשוש  כשור  רבייה. אתה לא גומר מבלי שתגלה מה קורה           
בחלק שלא שודר בכתבה שבדקנו אז, ולפי תגובות הצופים שנבדקו בסקר           
שלנו, יש סיבה טובה להאמין שהיה שם עוד משהו."                            
 "בסדר, אבל רק אם אתה מפסיק להפגיז אותי בפתגמים ובמלים  יפות.           
שמעתי עליכם כבר, כל האינטיליגנטים הערביסטים האלה, שפה מצוחצחת           
אבל תחתונים מלוכלכים." ומתיישב בקפיצה על הכסא במהופך, ומרפקיו           
על  המשענת,  ומפעיל את הווידאו בעזרת השלט-רחוק כשהוא עוצם עין           
בלתי מכוונת, וכאילו יורה, פוף!                                          

עובדיה עצמו יוצא מהחדר וסוגר את הדלת, מוציא  מכיסו  את  המפתח           
וחושב  פעמיים אם באמת ינעל אותה כפי שאיים לעשות, בסופו של דבר           
מוותר על הנעילה ומכניס את  המפתח  בחזרה  לכיס,  מתנהל  בכבדות           
במסדרון  החשוך, קולות מעטים ולא נעימים במיוחד מפריעים ושוברים           
את הדממה, והמצלמה מלווה אותו עד שנעלם מעבר לפינת המבוך.                 
למחרת בבוקר מגיע עובדיה רענן ושערו  עדיין  רטוב  ומסודר  והוא           
מגולח  למשעי. לעומתו יושב צחי רדום ומסמורטט ומונח ככביסת חורף           
המסרבת להתייבש בתוך הבית על משענת הכסא. צחי קופץ  ומתנער  כמי           
שתפסו אותו על חם, מטלטל את כף ידו כמי שאומר וואו, אתה לא יודע           
איזה  דבר  מדהים  גיליתי. "בוקר  טוב", אומר עובדיה. "מצטער על           
אתמול בלילה. אתה יודע שלא יכולתי אחרת, אם היתה לי ברירה הייתי           
דוחה את זה, אבל הביג בוס לא מוותר. הוא בעצמו שרץ פה כל  הלילה           
בחדר הסמוך ושבר את הראש. נו, מה מצאת?"                                  
"אתה  לא תאמין בחיים מה מצאתי. אבל בטח תגיד ש'טוב מראה עיניים           
ממשמע אוזניים' או איזה פתגם מאפן אחר, אז תכבה את  האור  ובוא,           
אני אראה לך משהו מדהים." ויורה בחולשה בשלט-רחוק לעבר הווידאו,           
בתוכו כבר נמצאת הקלטת שחרקה הלוך וחזור כל הלילה.                        
צחי זוכר בעל-פה את מספר הפריים אליו הוא רוצה להגיע ומקיש אותו           
לשלט ה'חכם', כדי להגביר את הרושם. הוא מתחרט ומחזיר קצת אחורה,           
מראה לעובדיה שתי דקות במהירות רגילה.                                    
"טוב,  מה  מיוחד  בזה,"  עובדיה מתפלא, "ביג דיל, הרי ראינו את           
התמונות האלו גם בקסטה הקודמת."                                          
"נכון, זה מה שמדהים. עכשיו נעצור לרגע  על  פריים  מספר  2357,           
קבלו אותו!" ומושך באפו נחירה של תרועת נצחון.                            
עובדיה  משפשף  את  העיניים, לא קולט ברגע הראשון. צבעי הרקע של           
התמונה עוד משתלבים איכשהו עם שאר חלקי הכתבה, אבל התוכן  כאילו           
איננו לקוח ממנה כלל, כתובית בצד ותמונה מצוירת, "מה קורה פה?"            
"כן, אל תחשוב שנדפקו לך העיניים. אתה רואה טוב מאוד. והנה, עוד           
אחד!" ומקדם לפריים 2387, "ועוד אחד."                                    
"אני לא מאמין."                                                         
"אמרתי לך." אך אין זה הזמן להיזכר, שברגע זה ניצח צחי בהתערבות           
עתיקה, בה הבטיח להפתיע את עובדיה שחזר וטען, 'אחרי מה שאני כבר           
ראיתי בחיים שלי - אני מאמין לכל דבר'...                                 
"טוב, מי זה? מה זה? תסביר לי איך זה פועל."                              
ומסביר. "זהו פנומן פסיכולוגי. אתה יודע שעינינו יוצרות את הרצף           
בין  אוסף  התמונות  הבודדות אשר מוצגות בעשרותיהן בכל שנייה של           
שידור טלוויזיוני? אתה יודע שהבזקי  תמונות  יחידות  בתוך  הרצף           
הזה,  איננו  נקלט  ואינו נראה בעינינו בכלל, אבל חודר לתודעתנו           
בדרך חמקמקה, כאילו יש  מעקף  אל  תאי  המוח,  שבילים  מסתוריים           
ואחוריים אל אותו המקום? אנחנו זוכרים ולא יודעים מאיפה!"                 
ומוסיף:  "כך עשו בסרט 'מגרש השדים', בדיוק באותה טכניקה שירבבו           
פנים מפלצתיות בין תמונות פניה הרכות והנעימות של הגיבורה,  כדי           
ליצור את הרושם המחריד שרצו להשיג."                                      
"אז שום דבר לא קשור לחלקי הכתבה שנוספו בקסטה הזאת?"                     
"לא. רק לעובדה שהיא שודרה בערוץ השני. אמרתי לך."                        
" O.K. איך אנחנו מאתרים עכשיו מי משדר את זה?"                           
"בכלל  לא  פשוט. אתה  יכול להעמיד מכשיר מפענח בכל מקום שתרצה,           
ועדיין, שידורי UHF הם כל כך חזקים - שרק ימסכו  ויבלבלו  אותך.           
לעולם  לא  תצליח  להצליב שני קווי שידור ולמצוא נקודת ציון, כי           
תמיד תיתקל בהרבה יותר קווים והרבה יותר הצטלבויות. זה  לא  כמו           
רדיו, אין מה לעשות."                                                    
"לא איכפת לי. בוא ננסה. כבר שמעתי מקרים שהצליחו לשחזר את מקור           
היציאה של גל שידור."                                                    
"אם  סחבק  אומר לך על משהו שהוא לא אפשרי אז תאמין. במקרה שלנו           
זה לא יעבוד. אני מציע מראש לא ללכת על זה, אני לא  אוהב  להיות           
לוזר. אתה  יודע שבכל התערבות יש אחד פרייר ואחד שמוק. אני רוצה           
ללכת הפעם לפי הראש."                                                    
"עוד ראש אחד כזה, ואבדנו. הרי מה יש לך בראש חוץ מסקס?"                  
"לא, באמת, תקשיב רגע."                                                  
"יאללה, דבר, דבר. אני מקשיב."                                           
"בוא נגיד שאוכלוסיית היעד היא ערביי ישראל. השגתי לנו  את  מפת           
המגברים  שנמצאים  באזור  הערבי. כמה ישובים כבר יש? איזה שבעים           
מקסימום, והם מרוכזים בעיקר בגליל ובמשולש. אותם המגברים משמשים           
כל מיני ישובים, וביניהם גם ישובים  יהודים  ומחנות  צבא  וכו'.           
המגברים  לא  יודעים לעשות אפליה של דת ומדינה ודעה פוליטית, הם           
משדרים לכולם  בלי  אבחנה,  לפי  הרדיוס,  לפי  קילומטר  מרובע.           
בישובים  האלה אין לנו בעיה לעשות עבודת שטח ולחקור דעת קהל. זה           
מאוד נפוץ עכשיו, סקרי דעת קהל, אתה יודע. גם הם  חייבים  להיות           
מושפעים איכשהו מהמסר שהוצפן להם דרך התחת. אני אומר לך, זו ממש           
שטיפת  מוח. הם  נהיו  מתוחכמים החריאטים האלה. בכל אופן, תראה,           
לפי התשובות לכמה שאלות שנכין עכשיו, נוכל לדעת  באיזה  איזורים           
שודר  המסר המוצפן, וכשנדע בערך איפה זה, נוכל כבר להתמקד במקום           
מסוים ולמצוא יותר פרטים. מישהו כבר ידבר שם."                            
"בטח, מישהו ידבר. ואם זה מהשטחים. מישהו ידבר אחרי מה שראית פה           
על רעולי הפנים?"                                                        
"תראה, זה הדבר הכי טוב  שאנחנו  יכולים  לעשות  כרגע,  אז  בוא           
נתחיל."                                                                 
"  O.K. בינתיים  אני  לא  רוצה  שתצא  מפה  איזה  הדלפה או רמז           
לעיתונות. הבנת אותי? היחידים שיודעים הם אני  ואתה. אתה  ואני.           
זה הכל."                                                                
"ממש. ומה עם הבחורה של ארכיון הקסטות?"                                  
"היא לא תעז."                                                           
"ומה  עם  שיחת  הטלפון שלך כשבררת אם הכתבה שודרה במלואה? שכחת           
שאלה בטלוויזיה הם ממזרים גדולים, אתה לא חושב שנדלקה להם  איזה           
נורית אדומה? ומה עם..."                                                 
"לא מעניין אותי, אף אחד לא הולך להרוס לי את החקירה הזאת."               
"הא."                                                                   

כשנתפרסמה  הידיעה  בעיתון על חשד בקבוצת פלסטינים שעלתה על תדר           
הטלוויזיה בעזרת אמצעי  מיחשוב  מתוחכמים  על  מנת  להפיץ  חומר           
תעמולתי  אסור  בקרב  אוכלוסיית  ערביי  ישראל,  ניצח צחי בשנית           
בהתערבות והצליח להפתיע את עובדיה שפלט בתדהמה "אני  לא  מאמין.           
עכשיו  אנחנו  באמת חייבים למצוא אותם, בחיי שהייתי מקצץ להם את           
הפרצוף  אם  הייתי  מוצא  אותם. ועוד  עכשיו,  כשהאמריקנים  כאן           
בביקור. דווקא עכשיו זה צריך לקרות לי."                                  
"תירגע,  תירגע. אף  אחד  לא  עושה  לך את זה באופן אישי. אנחנו           
נתפוש אותם ותוכל לעשות בהם מה שאתה רוצה."                               
כאן בא לידי ביטוי הכושר האנאליטי של המודיעין הישראלי  ויכולתם           
בהסקת  מסקנות. הם  כל  כך  מיומנים  בהנהלת  חשבונות  ובחישובי           
פקטורים, שמיד מצאו שיש איזה גורם משפיע נוסף. אמנם גם  סוכניהם           
כאילו  נתבלבלה דעתם, שכן חלקם צפו גם הם באותם שידורים והושפעו           
מאותם פריימים בודדים שהשתחלו לשידור,  ונחרצה  דעתם  למצוא  את           
הנעלם, ואיתרו את הכפר. זיתונייה.                                        
הנטייה בתקשורת ליצור דמות של ארגון-על מתוחכם היתה נוחה לכולם.           
גם  הסיפור הבדוי לפיו התעמולה המוסווית היא הפיצה קריאות 'אללה           
אכבר' יצרה את הרושם של גוף שיעי קיצוני, מה שאמור  היה  להבטיח           
לרודפים  גיבוי  פוליטי מחד, ומאידך להשאיר את המבוקשים במקומם.           
אך לא ולא, עובדיה וצחי הגיעו סקרנים חמומים, צמאי דם ודעת, ולא           
מצאו איש. החבורה נעלמה, תוכן הדיסק הושמד ונמצא רק וידאו  ביתי           
רגיל ומיותם שבו כנראה השתמשו לעריכה. וגם זה לא בטוח.                    

"מה  עושים  עכשיו?" עובדיה בדברי תוכחה, מחפש כיסוי-תחת מזדמן,           
או לחילופין מישהו להאשים אותו בפספוס המביש. "איך מוצאים  אותם           
אם  הם  לא  משתייכים  לשום ארגון, לא מסתובבים באופן חריג מחוץ           
לתחום המחיה הטבעי והמזופת שלהם. בבוקר הם אולי  עובדים  בבניין           
של  ההתנחלות  בגבעה  שממול,  ובערב  משדרים  את דבר ה'מרד'. מה           
עושים?"                                                                 
"יש תקווה. אל תתייאש. מצאתי בפח איזו טיוטה מודפסת, אני  מרגיש           
שזה  יכול  להוביל  אותנו  למשהו  חשוב. הבעיה שאין בה שמות, רק           
קודים. סיפור מעניין, אולי נצליח להבין ממנו משהו."                       
"אם זה סיפור שמעניין אותך, אז בטח יש בו סקס ופיקנטריה."                 
"נכון מאוד. אז מה בכך? שב ותקרא, ותהנה גם אתה. בין כה וכה אין           
לנו מה לעשות פה יותר."                                                  
עובדיה מדפדף  ומרפרף,  ובמבט  מזלזל  שואל  את  צחי  ה'טכנוקרט           
והמודרני', "תגיד, זה לא נראה לך קצת כמו מדע בדיוני?"                    
"מה  פתאום? בסיפור  הזה  אין אפילו פרט טכני אחד שלא נתבצע כבר           
בפועל, ואם לא - אז באיזשהו מקום בעולם  זה  יכול  לקרות  עכשיו           
ולהתקיים באמת."                                                         
"אם  נניח  שאכן  קיימים  מחשבים  חכמים, כמו אוקסימורון ההוא,"           
ממשיך עובדיה להתגרות, "אז אולי הסיפור הזה  בכלל  נכתב  על-ידי           
המחשב החכם אוקסימורון?"                                                 
"ואם  כן, מה זה משנה? עדיין אנחנו יכולים ללמוד ממנו הרבה מאוד           
על החבר'ה האלה. ואפילו עוד לא גמרת לקרוא, יאללה תמשיך."                 
עובדיה ממשיך לקרוא, עדיין ספקן, ומגיע מהר מאוד לשאלת  השאלות.           
"למה  הכותב  בוחר  באופציה  של המוות בסוף? אתה חושב שהוא מפחד           
מהאנשים שלהם? מאש"ף עצמו?"                                              
"אולי. הרי הם אוכלים שם אחד את השני. להיות אויב שלהם זה  כמעט           
יותר  טוב  מאשר  להיות  חבר. ואולי  זה  באמת  סתם סיום ספרותי           
ודרמאטי כזה?"                                                           
"לא, הוא פשוט יודע שאנחנו נשיג אותו, ביי הוק  אור  ביי  קרוק.           
בכל מקום בעולם בו ינסה להסתתר."                                         
"אני שמח שעברת לפתגמים באנגלית. יותר טוב מאידיש בכל אופן."              
"ויותר  טוב  ממה  שאתה  מעלה  נושאים ספרותיים, אתה באמת כל כך           
תמים? תיכף תביא לי את מנחם פרי שינתח ויחתוך  פיסקאות  ומילים,           
ימציא  פירושים,  יגלגל  נקודות ופסיקים ממקומם וימציא לך פרטים           
שלא קיימים, ועוד יכריז בסוף על  תגלית  מדהימה  ומרעננת  בעולם           
הספרות."                                                                
           
"למה  אתה מזלזל? אני דווקא נהנה לחפש בטקסט את התשובות. מבחינה           
ספרותית הרי NN יכול  היה  להשתייך  למאפיה  איטלקית  או  לעסוק           
בריגול  מסחרי  לטובת  יפן, או משהו עם רוסיה. כל אחד מאלה יכול           
           JJ  היה להצדיק את נסיבות העלמותו ואת הסתגרותה  האובססיבית  של
בסיפור. הייתי קורא לזה רשומון ממעלה שנייה."                             
"זה  רק בראש שלך. צא מזה. NN הוא פלסטיני. תודה שהוא פשוט הבין           
שאנחנו עולים עליו ושוב הקדים אותנו בשני צעדים. אבל  אתה  אומר           
שזה לא יעזור לו. אז שאלתי אותך כבר, מה אנחנו עושים?"                    
"שמעת  על השניים שנתפסו לא רחוק מטאבה ונהרגו באופן מסתורי? יש           
לנו מספיק סיבות להניח ש-NN הוא אחד מהם. אז בוא קודם כל  נעדכן           
את  הצינורות  המקובלים,  את  המפקדים, את התקשורת, את המחשבים,           
ובמיוחד את טייגר. מבחינתם הבנאדם כבר מת, קפוט, קיבל  את  שלו.           
ומעבר לזה, אנחנו כבר נמשיך לחפש בדרכים שלנו, עד שנהיה בטוחים,           
הרי  אנחנו  יודעים שלמרות כל הטכנולוגיות המתקדמות, האזנות-סתר           
וצילומים, הנשק העיקרי שלנו היה ונשאר הסוכנים השתולים והסוכנים           
הכפולים."                                                               
"נראה לי שאין מנוס ונצטרך להפעיל את ג'אד,  הוא  היחידי  שיכול           
להוביל אותנו בכיוון הנכון."                                             
"אתה  לא חושש שהוא יסתבך איתה? הרי JJ הזו כבר מיובשת הרבה זמן           
בלי גבר."                                                               
"עזוב לרגע את מחשבות הזימה שלך. ג'אד הוא בדיוק  הבנאדם  שיכול           
לחשוף  אותה, איפה היא גרה, מה היא עושה. ודרכה להוביל אותנו אל           
                                                         ".NN עקבותיו של
"נו, נו, ג'אד עוד יוביל אותנו גם אל הדוקטור, אל קרנל."                  
"שטויות, בחייך, הוא לא פונקציה בכלל. מקסימום פיקציה."                   
