פרק1-ד"ר קרנל

בחמש לפנות בוקר,  בשטוטבורג  הנקיה,  דימון  הכלב  עדיין  ישן.     
ועליו,  על  ד"ר  קרנל, להעיר אותו כשם שהעיר את ילדיו, בלי חשק     
רב, כאשר היו יוצאים לבית הספר. דימון  מתקשה  להתאים  את  עצמו     
להרגליו  החדשים  של  האדון. זה יותר משבועיים מתאחרים ומתארכים     
טיוליהם הליליים, וגם הבוקר כבר  איננו  כרוך  בהתעוררות  איטית     
ועצלה כפי שהיה פעם.                                               
כבר במדרגות מתחיל ד"ר קרנל לשוחח עם כלבו.                         
     "Come'On Daemon! Hurry up, Let's go to the Park."           
מה פתאום אני מדבר אליו אנגלית? תופש את עצמו ד"ר קרנל בפעם המי     
יודע כמה, בשבועות האחרונים. מאז שתיקתק לראשונה על לוח המקשים,     
את  המלים  dir,edit,copy,send... הוא  עובר  לחשיבה אחרת. בשפה     
הזרה.                                                             
מה פתאום הוא מדבר אלי באנגליש? דימון מתפלא. פה שומעים  אנגלית     
רק  כשטנטה  רשל מאמריקה מגיעה. וזה לא קרה מזמן. כמו הדודה, גם     
פקודת rshell,  או  בשמה  המלא  remote  shell,  מנהלת  עניינים     
במערכות  שלט-רחוק. יושבים  אנשים  כמו  JJ בקצה השני של העולם,     
ובפקודה קצרה אחת, עושים מאניפולציות במחשבים מרוחקים.              
כשנתוודע קרנל לקיומן של רשתות תקשורת כאלה, ושקע בדו שיח המוזר     
הזה עם JJ,ובתכתובת עם הקולגות, דימה לעצמו את פרויד ואת מכתביו     
לפליס וליונג. האם הם היו נלהבים לרעיון של תגובה בזמן אמיתי?       
     ".Last minute change, Daemon. Let's go to the market."       
As if I didn't know... מכווץ דימון את מצחו השעיר ומכשכש בזנבו     
כאות ביטול וזלזול. הא, גם אני מתחיל כבר לחשוב  באנגלית. מוזר,     
כל  מה  שקורה לו לבנאדם. כל מה שקורה לו לכלב. ברור שלא הולכים     
לפארק, הרי  כבר שבועיים-בקרים שאנו מבלים  ברחובות  הריקים  של     
השוק,  רגע לפני תחילת ההתרחשות. נראה כי האדון זקוק להיות יותר     
קרוב ל'חומר' כפי שהוא קורא לזה, ולא  לפיוט  הפסטורלי  של  יער     
ואגם. "לשוק  באים  לפנות  בוקר  כדי לקבל פרופורציות נכונות על     
החיים" אומר הדוקטור, הא.                                          
והשוק בהתעוררותו מבטיח הבטחות קטנות של התרחשויות העומדות לבוא     
-  פירמידת  עגבניות  מלוטשות  מחכה  לקרן  שמש  ראשונה,  ושורת     
מלפפונים  צעירים  מסודרים  בקפידה,  כאילו  ורבו קודם מי ימוקם     
בשורה הראשונה לייצג את חבריו, וכעת כבר הוחלט  דבר. גם  לדימון     
שמורה  הבטחה  קטנה,  כי  תמיד  סופה  של אחת הפירמידות להתמוטט     
ולהתפרק, וסופו של לימון או פלפל צהבהב להתגלגל אל מתחת  לדוכן,     
שם  ימצאנו רק הוא, הכלבלב הקטן, ויוכל לשחק בו ולרדוף אחריו עד     
למורד הגבעה בדרך הביתה. דימון מנסה לנחש דברים על  הרוכלים  על     
פי  מרכולתם. ערימה מסודרת, מה היא אומרת? וחצילים קטנים בחזית,     
האם הם מסתירים רקבון שמתחת, או שמא  מחפים  על  חצילים  גדולים     
ומפוארים כישבני הנשים שעטפו סנדוויץ' מעוך בנייר עיתון, ומחכות     
עתה בבית אפוף ריח נקניקיות וכרוב חמוץ.                            
ד"ר  קרנל  מסתובב  בשוק כמנסה לפתור איזו חידה, כמחפש רמזים או     
אפילו פתרונים  מן  המוכן:  אני  חייב  להתמקד. להתכוון... מדוע     
אינני  יכול להתרכז בשאלות החשובות באמת, שקט. ששששש.. שוב אותו     
צפצוף מחריד, אותה שריקה חלולה, כמו ביפ של מחשב,  בוקע  מאחורי     
מוחו  וחודר  לכל  אוזן  ואוזן. כמה אוזניים יכול הבנאדם להצמיח     
לעצמו בגיל בו אמורים תאי גופו לחדול מצמיחתם?                      
     ,CONFUSION  באופן פרדוקסאלי,' כך סיים את מאמרו האחרון  בנושא'
'נבון  יותר  להכיר  בבלבול,  ולא  להתכחש לו. כך יצית המודע את     
האינטלקט והוא  כבר  ידאג  לתקן  את  המנגנון  המקולקל.'  "איין     
מומנט,"  הוא פונה אל דימון לעזרה, "מה היו מילותיה הראשונות של     
JJ? לא בגיל שנה - כשלמדה לדבר, טפשון, אלא לפני חודשיים, כשהכל     
התחיל..." האם כבר אז כיוונה את נתיב ההתכתבות אלי, כשהיא מחפשת     
אחר טיפול פסיכיאטרי אישי? מתי? ואיך לא הרגשתי  בכך  מלכתחילה?     
אתה  זוכר  כמה  התפעלתי כשנודע לי שבמערכת שלה יש דימונים, כן,     
'דימון הוא פרוסס,  תוכנית  מיוחדת,  ישות  הקשובה  באופן  קבוע     
לאירועים הקורים במערכת המחשב ופועלת על פיהם,' כך הסבירה, ואני     
נסחפתי ברוב עניין וסקרנות, נושא אחר נושא, אל עבר מגמתה הברורה     
עתה כל כך. "בוא נראה מה יש לנו פה, דימון. מה אנחנו כבר יודעים     
עליה?"  כלום. הרי  היא  מתקשרת  עם  העולם  אך ורק מבעד למסכים     
דיגיטאלים, כך ולא אחרת, והיא עוד רוצה  שאני  אטפל  בה  ואוציא     
אותה  מזה. ככה,  פתאום,  דווקא  אני מכל העולם? "דימון, אתה לא     
מקשיב בכלל."                                                      
"חוטם אדירים לי..." ממלמל הדוקטור כסיראנו, בליצנות מופרעת מול     
פרצופיהם המנומנמים של רוכלי השוק הראשונים. מעדיף היה  את  מקש     
ה-MEGAHIT,  אותו  כפתור קטן המקפיץ מסכים במחשב ומדלג על שלבים     
ומקצר ומקרב את הסוף, את מסך הנצחון. כזה קיצור דרך  הוא  מחפש,     
ולא  הזדקקות  לדמויות קלאסיות ומיתולוגיות שיפתרו לו את הבעיה.     
כהרגלו בעת מבוכה, מחטט קרנל בנחירו  הימני  בסיבוב  אלגנטי  של     
הזרת  החופרת,  באיטיות  וביסודיות,  והמוח הכלבי שוב תוהה, האם     
הדחף האנושי של החיטוט באף נובע מצרכיו של הנחיר  להיות  מחוטט,     
או  מרצונה העצמאי והבלתי-נשלט של קצה האצבע המחטטת. ודימון כבר     
כמעט בטוח שאדונו איבד את שפיותו.                                  
     
הכל התחיל כאשר הביא יוהאן את המחשב האישי לאביו.                   
עד אז נרתע הפסיכיאטר מהקידמה  הממוכנת, וטען שבגילו המתקדם כבר     
איננו רוצה ולא יכול להסתגל לחידושי המודרניזציה. הוא התייחס אל     
המחשב כאל שגעון אופנתי של סטודנטים, או   לכל  היותר  כלי  עזר     
למזכירות  הפקולטה אשר היו משתעשעות בשומען אותו קורא לקומפיוטר     
בשמות, נגיד 'מכשף' במקום מחשב, ומתפקעות מצחוק כאשר היה  ממציא     
שמות מוזרים למקשים השונים במקלדת. מקש ה'קונטרול' למשל - מי לא     
מכיר,  המסומן  באותיות <ctrl> נקרא בפיו 'כפתור הקריטיקל' ומקש     
ה'אינסרט' המסומן כ-<ins> הוא  בשפתו  'כפתור  האינטרסטינג'  ו-     
<caps lock> מה אם לא 'קפסולה', וכדומה.                            
"נו,  מה  הבאת  הפעם  בני היקר?" זוכר אותו קטן, חוזר הביתה עם     
אוצרות הרחוב נופלים מכיסיו התפוחים...                             
"תראה פפה, איזה סביבת עבודה מצוינת יש לך פה, דיסק של 30  מגה-     
בייט, צ'יפ של 30 מגה-הרץ..."                                      
"די יוהאן, אני לא סובל את הלקסיקון הזה."                          
יוהאן  זונח  את  שפת 'נערי המחשב' שדבקה בו מן הסובבים במעבדתו     
ומדברים דברי-תוכנה, ועובר לשכנועים בסגנון ה'מה בכך'.              
"תשמע פפה, אין בזה מן  המיוחד  או  המפחיד,  סתם  תיקיה  ודואר     
וסטטיסטיקה וחישובים ומכונת כתיבה - והכל בקופסה אחת אפורה."        
או  שמא  קופסה שחורה. שכנועיו של הבן גברו, כאשר הדגים התחברות     
דרך מודם וטלפון אל מאגרי מידע עצומים בגרמניה ומחוצה לה,  וקרא     
בעצמו  ולעצמו קריאות התפעלות. "כל כך הרבה אינפורמציה פפה, כמו     
שאתה אוהב. אם רק תנסח נכון את השאילתות שלך, ואתה טוב בלהתנסח,     
לא? תוכל לקבל פה תשובה לכל שאלה שתעלה בדעתך!"                     
ושכנע אותו ביתרונות הרבים של המכונה.                              
מאותו רגע נחטף ד"ר קרנל אל עולם התקשורת  שנגלה  לפניו,  התלהב     
והקדיש  עוד  ועוד  מזמנו  ללמוד  את  רזי המכונה ואפילו מאחורי     
הקלעים. שעות רבות ישב מול המסך, מתקדם  בצעדים  זהירים  במבוכי     
רשת  ענפת  קשרים והתפצלויות, בה רוחשים חיים ומתרחשים אירועים.     
ממש כפי שדמיין לעצמו את צנרת הביוב המרושתת  מתחת  לפני  הקרקע     
ומקיימת  חיים  מלאים  משלה,  כך נתגלתה לו מערכת רשתות המחשבים     
המתעדת ומשקפת את כל הנעשה בעולמנו שעל פני האדמה. כל פרט  ופרט     
מתויק  שם  בתאים דיגיטאלים. אם רק תדע איך ואיפה לחפש. מה עוד,     
הוא נזכר בסיפוק, כשלא מרוצים, אפשר לסתום לקופסה הזאת את  הפה,     
בלחיצת  כפתור, לכבות ולהדליק, ON &amp; OFF, ממש כמו ברדיו, הלוואי     
וימצא את הכפתור הנכון גם בתוכו...                                 
תוך כדי התחברות והתכתבות החל לחקור את התופעות  של  מתח  ואימה     
בפני  המכונה. אצל  משתמשי המחשב ובעיקר המכורים שביניהם, איבחן     
הזדהות עם המכשיר ותחושה תמידית של דחיפות. הם מצפים למידע מהיר     
ומדויק, מאבדים רגישות אל הנעשה סביבם וחסרי יכולת אמפטית. שווה     
בנפשך אחד מהם, שהתרגל להשיג הכל בלחיצת כפתור, עומד מול  מערכת     
בירוקרטית  או ממסד כלשהו. שינסה למשל לפרסם מאמר אקדמי, או ספר     
מפרי עטו, ותווכח בחוסר  הסבלנות  ובתשוקה  לתגובה  מיידית. ד"ר     
קרנל בעצמו החל לגלות קוצר רוח לסיפורי המטופלים שלו. ארוכים הם     
ודו-משמעיים, והקצב תמיד איטי מדי.                                 
אצל  JJ  מצא  אותן  תופעות  אך  באופן  מוקצן יותר. היא מנותקת     
לחלוטין מן המציאות וכל עולמה מתועל דרך המחשב  וקווי  התקשורת.     
והמשחק, העיסוק הבלתי-נלאה במשחק, מה זה אומר?                      
JJ  החלה  לרמוז,  ויותר מאוחר גם לדרוש, שיקבל אותה כמטופלת מן     
המניין. בתנאי ברור, שהטיפול יהיה אך ורק ובלבד דרך המחשב. הצעה     
זו היתה מפתה מאין כמוה, שכן מעולם  לא  עמד  בקונפליקט  כל  כך     
בסיסי בו נשללת התפישה המקורית של יסודות הפסיכו-תראפיה, כמו גם     
כל  עיקרון  אחר  שהינחה אותו בעבודתו וביחסי מטפל-מטופל. פיתוי     
שהוא גם איום. גם סיכוי.                                           
     
תילדה אשתו שמחה על תחום ההתעניינות החדש של בעלה ועל כך שיפסיק     
להציק לה בנדנודים המהווים אותות להזדקנותו  ועייפותו  מהמקצוע.     
"ובכלל,  ככה  זה בגילנו..." מצקצקות שכנותיה הידעניות, הנפגשות     
בקביעות באפותק. אבל שמחה זו  הפכה  תוך  שבועות  מעטים  לפליאה     
ודאגה,  שכן  בשלב  מסוים  נבלע  בעלה  כל כולו בעיסוק החדש וגם     
אורחותיו השתנו, "הוא לא אוכל ולא ישן מספיק, פניו האפירו  כענן     
כבד,  וזה  לא  מוצא  חן  בעיני," אמרה לבתה באחת משיחות הטלפון     
היומיומיות שלהן. הנה הוא שוב מתהלך בחדרו כאסיר-עולם-בחוץ, ממש     
כפי שהתהלך בתקופה שעזב את המכון. צו צו צו, והתחיל  שוב  לעשן.     
בחילה אוחזת בה למראה הקופסא הכחולה של סיגריות ג'יטאן צרפתיות,     
שהגיעה  לכאן מאיפה אם לא מביקורו האחרון אצל הזוג פסובר, מונחת     
לצד מאפרה מלאה בדלים ומפיצה ריח חמצמץ וחריף של טבק  שחור. אין     
הוא כתמול שלשום, וכל זה בהשפעת הקופסא החדשה - קוביה אלקטרונית     
אפורה  המונחת  על שולחנו, בזאת היתה בטוחה, אך היא לא ידעה איך     
לקבל ולנהוג בשגיונותיו, וגם  חברותיה  הידעניות  אינן  מושיעות     
בעצה.                                                             
אוה,  תילדה,  תילדה. אתמול בלילה, לאחר חודשים של התנזרות, הוא     
בא אל מיטתה כמתוך  חלום,  סוטה  לפתע  ממנהגם  בשנים  האחרונות     
להתייחד  ולהתעלס  רק  פעם בשנה. פליאתה העיבה על אושרה, נוקשות     
גברה על רכות. לא אליה הוא בא הלילה.                               
"שקט ילדים. אל תפריעו. סבא  עובד."  היא  לוחשת  בבוקר  לנכדים     
בדיוק  כפי  שנהגה  לאמור  לילדיה,  מין  טכס קבוע. כאילו קיבלה     
בירושה   את  המשפט  הזה  מאמות-אמותיה. דורות  של  נשים  מזרח-     
אירופאיות, כבדות-בשר ועבות-ירכיים,  ממלמלות  לילדיהן  החוזרים     
בתרועה  מהחצר  האחורית, "שקט ילדים. שקט ילדים. שקט. ששששש..".     
אך הדוקטור ממילא שקוע  בבלבולו,  "חרומאף,  רוצץ  פרצוף,  דוקר     
גחון..."  מדקלם שוב כסיראנו מול הראי, "פיוט, חוכמה, אך אהבה?"     
הן JJ לא ראתה אותו אף פעם, וכיצד התעוררה בה המשיכה  הזאת  דרך     
המכתבים? האם  אין  היא  מעריצה  אותו שלא בזכותו? האם הוא קיים     
בכלל?                                                             
תילדה מרגישה, תילדה יודעת. מעולם לא התאהב במטופלות שלו כפרויד     
ב'דורה'. JJ, את דורה שלי, מהיכן הגעת אלי  לעת  זיקנה? פאנדורה     
שכמותך,  פותחת  תיבות  וקופות  שרצים  נעולות,  והוא  שר לעצמו     
"פאנדורה דורה דור פרדון", במנגינה של 'דונה דונה דונה דון...'      
מי שמכיר דוקטורים קרנלים כאלה יודע  כמה  טורדניים  הם  הספקות     
המקצועיים,  כמה עוד-ועוד שאלות תתרוצצנה במוחו. האם ניתן למצוא     
תחליף לשפת האם? הרי הטיפול  מתנהל  באנגלית,  שאיננה  שפת  אמו     
הגרמניה ואיננה שפת אמה של JJ הישראלית. ומה עם שפת הגוף הנחשבת     
להכרחית? הבעות  הפנים  ופליטות הפה? מה עם תגובה מיידית ובלתי-     
אמצעית בשעת הטיפול? אכן, מודה קרנל, יש גם יתרון לטיפול  ב'שלט     
רחוק'. אין  ספק  שכך הוא מוגן וממוסך, אפוף באותה נוחות מגוננת     
של דממה אנאליטית, פאסיבית ונייטרלית העומדת  לרשותו  של  המטפל     
הקלאסי בעת שמטופליו שכובים על הספה.                               
האם  ביכולתם  לחתום על חוזה טיפולי, המבוסס על התנאים הקלאסיים     
המוקדמים,  You  know  -  מועדי  הטיפול,  תנאי  התשלום,  הסכמה     
מלכתחילה שלא לבלף, וכל שאר המוסכמות?                              
ד"ר  קרנל  חוזר  אל ההתלבטות האקדמית המטרידה. שוב הוא ממהר אל     
הספרייה כמו בכל ערב בשבועיים האחרונים. השוער  שבפתח,  הספרנית     
המזדקנת, הריח המוכר שעומד במקומו, ורחש מזדמן של ספרים שהופרעו     
ממנוחתם. חזרה  מדויקת  אל  ימי  לימודיו. על  פי חיוכה המרוצה-     
מקמטים של  הספרנית  ניתן  להבין  שגם  היא  חוזרת  ארבעים  שנה     
אחורנית,  מקבלת בברכה את זכרון הפתע מימים עברו, שהביא עמו ד"ר     
קרנל בביקוריו החוזרים.                                            
כמו מגנט הוא נמשך אל המדף של  פרויד. אמנם  יונג  היווה  עבורו     
אותוריטה בלעדית במשך כל שנות בגרותו המקצועית, ואולי בודנהיימר     
היה  נותן לו יותר חיזוקים, אבל הוא מחפש את הלגיטימציה המוחלטת     
אצל פרויד, שוקע בכרכים כבדים של כתביו כמו בימי נעוריו,  כשהיה     
מתמחה  בפסיכיאטריה,  נבלע  בדמותו  ופעליו. כמוהו  היה  מתהלך,     
בצעדים מדודים,  עד שהיה שוכח את  זהותו  שלו. לפעמים  נדמה  לו     
שהיה  צריך  להוולד  לפני תחילת המאה ולהשתייך לחבורת הווינאים.     
להם היתה פראדיגמה, להם היתה תפישת  עולם. הבעיה  היא  ש'תובנות     
פסיכולוגיות' אינן עוברות בירושה, ודבר שגילה פרויד בזמנו איננו     
מובן מאליו בדור שאחריו.                                           
השריקה,  צפצוף  נקמני,  ממוקד ומחודד. לפעמים הוא בטוח שהשריקה     
מדברת אליו,  אומרת  לו  דברים  שאף  אחד  אחר  לא  מעיז. לחזור     
לחיפושים  הקדחתניים  אחר עובדות, הוכחות, דוגמאות, חיזוקים. מה     
קורה לו? מתנהג כאדבוקט, מחפש תקדימים ופסקי-דין לדוגמא?            
לבסוף השתכנע דווקא מטיעון  לא  ראציונלי. "קרנל  פירושו  גרעין     
מערכת  ההפעלה,  חלקה  הבסיסי,  לב-ליבה. הוא המוציא מן הכוח אל     
הפועל." כתבה לו JJ, "זה הסימן. אתה תהיה הקרנל שלי."               
מתוך תחושה נעימה של הקלה מהולה בגיחוך עצמי, באה ההחלטה שנראתה     
         .OK, JJ. It's a deal. .לו גורלית כל כך, ועתה הכל שוב פשוט
