פרק10-ליילי

הוי NN, אתה בעצמך סוס טרויאני שכמוך, איך לא חשבתי על זה מהרגע           
הראשון, הן בו בזמן שנחשדתי  אני,  ואפילו  בצחוק,  שמא  נשתלתי           
בכוונה תחילה בטייק-היי, כבר אז היית אתה שתול על פלגי מים זכים           
של  תמימותי? ואני  כהלנה  נהניתי  מכתר  מלכות  צבעוני, וצבוע.           
ברזיל, באהיה, אה? כעסים גדולים כבר זרמו אל הים  ומילאו  אותו,           
התרוקנתי כבר מכל זעם ורעם ואגרסיות רעות.   אתה איננו עוד, ואת           
אהבתי  הגדולה  שנותרה  בי  בטוהרה  לא אזכה להעניק לך יותר. יה           
ערבי, פלסטיני אתה, קיבלתי אותך כבן-אדם ואתה התייחסת  אלי  כאל           
בת-עם. מה קרה לך?                                                       
תמונתך  הצבעונית  והמוחשית שליוותה אותי כל השנים האלו מיטשטשת           
מול עיני בתוך ערפילי דמעותי המתייבשות. לרגע אחד אתה חובש כפיה           
ומניף דגל אדום-ירוק, וכבר אתה הופך לצללית מתפוגגת,  שחור-לבן-           
אפור. איבדת  את  צבעיך. תווי  פניך  נעלמים  עתה, חלק אחר חלק,           
ביחידות משמעותיות, כבר אתה קונטור, קו-חיצוני בלבד, זה  כל  מה           
שנשאר ממך. אללה ירחמו.                                                  
ואני  באבלי,  אבל  שעבר  זמנו,  שמוצה עד תומו עוד בטרם נוכחתי           
בוודאות בתעודת הפטירה של אהובי, אך כבר ידעתי את מותה,  המוקדם           
מדי לטעמי, של אהבתי.                                                    
מוזר שעד לפאריס הייתי צריכה להגיע, כדי להוודע אל אותן הרשומות           
המאשרות  את  מותך,  NN,  ופרישתך מן העולם, החושפות את סודותיך           
האיומים מימים. מכאיב להיתקל בקודים קצרים האומרים הכל בפסקנות.           
סיפור קלאסי היה אולי מוביל את הגיבורה לצעידה רגלית  בבולוואר,           
ביום  גשום,  שם  היתה  מוצאת  את עצמה פתאום בבית-קברות פריסאי           
אלגנטי, מול מצבת אבן בלתי מעובדת, שמו של NN  אולי  חרוט  עליה           
בחריקה,  אף  שמתאים  לו  שלא  יציינו  את  תאריך  הלידה והמוות           
המדויקים על האבן הדוממת, אלא רק כתובת בזו  הלשון  הקצרה  "כאן           
טמון  NN,  שם בדוי, שחי ומת בסוף המאה העשרים, אי-שם בתבל, ללא           
שורשים...", מוזר להיתקל בך שוב ברשומות חסרות  חיים  במקום  כה           
בלתי-צפוי,  והאם  באמת זכית לשיר רגע לפני שהפתיעך מלאך המוות?           
הרי לשם כך רצית ללמוד לשיר, מתוק למות בים.                              
באותו היום הפכתי להיות מרודפת לנרדפת. מתיירת  אלמונית  ברשתות           
תקשורת  זרות,  לנמלטת  המחפשת עץ רחב צמרת, מקום מיסתור להיחבא           
בו. מבלשית עיקשת, לחשודה  נעלמת. לא  עוד  איסוף   ראיות,  אלא           
טשטוש  עקבות. סמוקה  כאודם  החמה השוקעת אל שטיח הבורדו בחדרי,           
עכשיו גם אני צוחקת. צחוק קשה, עור פני נמתח  עד  להיקרע,  כולי           
מתבשלת  מבפנים, בקושי מוציאה אוויר. אך יש מתיקות מסוימת במהפך           
הזה, פתאום נעים לי יותר להימלט מאשר לרדוף.                              
וכך קרה שהפללתי את עצמי.                                                
בדרך חזרה מאוקסימורון, תוך פיק ברכיים ותעלות מצח חרוצות  באבל           
וכאב,  אני  קולטת  שעשיתי  טעות איומה והשארתי את התוכנית שלי,           
שסללה לי את הדרך  אל  הקובץ  החסוי,  שכחתי  אותה  פועלת  בתוך           
אוקסימורון,  ולא  רק  זאת, אלא גם אי-נעימות גדולה, באג נוראי,           
עניין של פסיק או נקודה מיותרת בתוכנית,  וזו  שיכפלה  את  עצמה           
           .UNIX-והולידה  תוכנית-בת הזהה לה, כפי שנוהגות לעשות תוכניות ב
האם לא חיכתה עד לסיום הנורמלי של בתה הצעירה. כאשר  זו  התעכבה           
בדרכיה  העלומות,  יצאה  התוכנית המקורית מפעולה, יחד איתי כאשר           
                                                  .LOGOUT .ניתקתי את הקו
והאמא השאירה את היתומה שלה מתרוצצת במחשב זר, קר, ומלא  סכנות,           
וגם  הבת  הולידה  ילדים,  שהיו זהים לאמם מולידתם, וגם הם פרשו           
ממלאכתם בשכחת בניהם  וחוזר  חלילה,  והמערכת  נתמלאה  בפרוססים           
יתומים  מתרוצצים  הלוך  ושוב בנבכי הזיכרון, זומבי שמם, תופשים           
מקומות חשובים בטבלאות ומנצלים  משאבים  שנועדו  למלאכות  אחרות           
וחשובות  לא  פחות. ואני  לשמחתי  גיליתי את זה לפני כל אחד אחר           
וחזרתי להרוג אותם, מה  שאמם  לא  השכילה  לעשות,  רשומות  מעקב           
מיותרות. אך אבוי, מאוחר מדי, נתמלאו כבר טבלאות המערכת בזיכרון           
כמים  רותחים  גולשים,  ונפל מחשב אוקסימורון. לעזאזל, זאת הפעם           
השנייה שאני מפוצצת את המחשב  הזה. למזלי  בצד  התקרית  המבישה,           
נפילתו  של  אוקסימורון  מבטיחה שגם כאשר יעלו על עקבותי במחשבי           
קוברה או טייגר, יהיה הקשר איתו מנותק  ולא  יוכלו  לדעת  מהיכן           
הגעתי אליהם.                                                            
           
את הקטע בעיתון ראיתי לראשונה כאשר הרמתי אותו בחצר כדי להחזירו           
לתיבת  הדואר  של  השכנה,  מכיוון שמחלק העיתונים עוד לא למד את           
תורת היחסות ועדיין הוא זורק אותם תוך  כדי  נסיעה  על  אופניו,           
מבלי לחשב את הזווית ואת המהירות. בעבר גרה שם טליה הבת של הזוג           
ליפשיץ  שליוו  את  הורי  מאז  שבנו  את הבית, והרחיבו אותו יחד           
כשהגיעו זמנים טובים יותר, ועזבו לעת זיקנה.   עם טליה  לא  היו           
בעיות  בענייני עיתונים וגם לא הפרעות בפרטיות ולמרות שלא היינו           
חברות בנפש קיבלנו אחת את שגעונותיה של השנייה כיאה לחברות מגיל           
הגן. מאז התחתנה טליה עם בחור עשיר ועזבה את  הארץ,  נמכר  הבית           
לזקנה מעצבנת, גולדברג, שאיננה מפסיקה להתלונן על מחלק העיתונים           
המפספס  את  התיבה, ועל בעלה המפספס את האסלה, ועל השכנה, כלומר           
עלי, אשר מסוגרת בביתה ברוב מיסתורין ואיננה   מנדבת  די  חרכים           
להצצה  כדי  לספק  את סקרנותה ואת יצר הרכילאות. מזלי שאת NN לא           
הספיקה להכיר, אחרת היתה בוודאי חוקרת ללא לאות את אשר קרה  לו,           
ולאן נעלם.                                                              
אין  זה  סוד  שאני מתנזרת מקריאת עיתונים זה זמן רב, ביחוד מאז           
נתלשתי מענייני דיומא ושקעתי בעולמי הפרטי כל כך. וכדרכם של אלו           
אשר אינם קוראים עיתונים באופן סדיר, גם אני חוטאת לעיתים במנהג           
המגוחך  של  הצצה  חטופה  בגב  העיתון  בידיהם  של  זרים. תאריך           
וכותרות. והפעם, כאילו בכוונה תחילה, אך רציתי להאמין שיד המקרה           
בדבר, צעקה מולי הכותרת: "חדירה ראשונה מסוגה למערכת הביטחון של           
מפקדת ארגון מחתרת מפורסם בבירה אירופית".                                
ובאותיות קטנות יותר כותרת המשנה: "מבוכה בקרב הממונים על אבטחת           
מערכת  המידע. אלמונים פרצו את כל המחסומים המתוחכמים ועושים בה           
כבשלהם".                                                                
והתאריך - סוף השבוע שעבר.                                               
מבוכה בקרב הממונים? תסתכלו עלי ואולי  תשנו  את  הפתיח  ותכתבו           
עכשיו  "מבוכה בקרב הפורצים האלמונים...". אבל מי שואל אותי, מי           
צריך את הכותרות שלי?                                                    
ובאותיות קטנות עוד יותר, כתבינו, "סוכנות ידיעות זרה מאשימה את           
המוסד שביצע את החדירה כתגובה לפרשית קבוצת הפלסטינים אשר נמצאה           
חשודה בשידורי תעמולה תוך כדי שימוש במערכות מחשבים מתוחכמות...           
דובר משרד ראש הממשלה מוסר בתגובה, שככל הידוע אש"פ  עצמו  ביים           
את  הפריצה,  כתשובה להאשמות הללו...". ורק אני יודעת את פיתולי           
הקוברה, שחדרתי אליו מחד, ומאידך חילחל הוא לתוכי, להפוך את בני           
מעיי. או אז יזכירו העיתונאים בליקוק שפתיים חמדני את דבריה  של           
אגאטה  כריסטי  אודות  פענוח  הפשע בספרות - הרוצח הוא האדם הכי           
פחות חשוד בעינינו, כפי שהמערכות הקלות  ביותר  לפריצה  הן  אלה           
החושבות עצמן למוגנות ביותר. וכל אשר עולה על דעתי ברגעים הבאים           
הן השיחות בבית במטבח, בסבר פנים כה רציני, אודות נקודת המחלוקת           
בנוגע  לשותפות  בפשע. אבא  יושב  בראש השולחן, וכמנהגו בארוחות           
הערב המשפחתיות מעלה כבדרך אגב את ההתלבטות התיאורטית בנושא כזה           
או אחר שהעסיק אותו היום  בבית  המשפט,  תמיד  מתחילים  וגומרים           
בהגדרה  שפשע  פלילי הוא תוצאה של מעשה וכוונה, תמיד שניהם יחד,           
ולך תתלבט עכשיו בעניין הכוונה. דוגמא קיצונית שאבא תמיד  נותן:           
אדם  עומד מעליך ומבתר בסכין חדה את בטנך, יכול להיות שהוא רופא           
מנתח, ויכול להיות שהוא רוצח בדם קר. אותו המעשה,  אבל  הכוונה,           
אה הה... מצטט ומביא לדוגמא פסקי-דין קודמים, ומקשיב בחיוך, תוך           
כדי מתן ציונים, לשאלותינו הילדותיות.                                    
אך  לא,  מה  זה עולה בדעתי? הן לא אגיע למצב של משפט וסנגוריה.           
נראה שאף אחד בעולם, אפילו מי שמכיר אותי היטב, לא יזהה את הקשר           
ביני לבין  הגילוי  המדהים. קוברה,  היחידי  שיודע,  איבד  ברגע           
הקריטי  את  הקשר עם אוקסימורון שהתמוטט ממש לפני רישום העדויות           
המפלילות. פרטים ממשיים לא נחשפו בעיתון, אם  משום  שלא  נתבררו           
עדיין,  או  מפני  הסתרה  מכוונת  מן  הציבור כדי לאפשר את המשך           
החקירה. נדמה שאינם יודעים דבר. מגבבים אוסף  נבוב  של  פירורים           
צדדיים, כאשר אין בידם חומר של ממש. הרי כל עיסוקה של הכתבה הוא           
בהגדרת  אופי  סטראוטיפי  של  פושעי מחשב, בהסבר שטחי של מושגים           
טכניים, ובניסיון חלוש להביא דוגמאות ממקרים דומים, קודמים.               
מזינים הם את עצמם, אמצעי התקשורת, אחד  את  השני  במעגל  סגור.           
בעיתון  מצטטים  את דברי המומחה מראיון טלוויזיוני שהעניק לכתבת           
זריזה, ובטלוויזיה וודאי משתמשים כהוכחה בגזרי עיתונות  מודגשים           
במקומות  המתאימים. אני אין לי טלוויזיה, אבל הרי הצצתי בעיתון.           
ובכן, מיהו "פושע מחשב" על פי דעתם המסודרת  בקופסאות  וסיווגים           
של עיתונאים ומומחים אחרים? קודם כל, הוא זכר, והוא לבן. מעניין           
מאוד.. מצוטט  גם  מומחה  בינלאומי  שחקר ומצא כי כל פשעי המחשב           
הידועים עד כה בוצעו על-ידי גברים בשנות העשרה  המאוחרות  שלהם,           
או  מעט  יותר  מבוגרים, ורובם ככולם זכרים מפונקים מאז ילדותם,           
מנותקים מבחינה חברתית ורגשית, מעניין מאוד... ואשר יצרו  לעצמם           
עולמות אלטרנטיביים כדי להתגבר על תחושות של דחייה, ואורח חייהם           
כרוך  ביקיצה  בשעה  שתיים בצהריים והתמסרות מוחלטת אל המחשב עד           
לשעה ארבע לפנות בוקר,  והם  שותים  שלושה  ליטר  של  קוקה-קולה           
ביום... שטויות,  אני  הרי בוחלת במשקאות מוגזים. ובכל מקרה, כך           
מוסיף המומחה, נהוג להניח שהפורץ בא מתוך המערכת ולא  מחוצה  לה           
כאותו פקיד המועל ו'סוחב' מזומנים מהקופה במקום עבודתו. הא,הא.            
אם  היו  שואלים אותי להגדרת אב-טיפוס של 'פושעי מחשבים', הייתי           
אומרת   שהם  מטפסי  הרים. וכמותם  מונעים  באמביציה,  הרפתקנות           
וסקרנות, ובצורך שאינו נשלט, לכבוש פסגות בלתי-מושגות,  להתמודד           
עם  מכשולים טכניים ולגבור על הבלתי אפשרי. אלה הם טיפוסים שדבר           
נראה להם שווה ומעניין, רק אם  חקרו  בקרביו  והבינו  כיצד  הוא           
פועל. אבל  לא שואלים אותי. ואינני מרגישה עתה כמטפסת הרים גאה,           
אלא כפרד מטופש, חמור סלעים הררי המטפס על-פי תהום.                       
ומבחינה ציבורית, מדוע אנשים כל כך מעוניינים לקרוא  ולשמוע  על           
פושעי מחשב מתוחכמים? מדוע הם מזדהים איתם ומעריצים אותם? הייתי           
שולחת אותם לראיין את ד"ר קרנל. הוא כבר היה חוזר אל המיתולוגיה           
ומזכיר  בוודאי  את  פרומתיאוס. האם  איננו  מרגישים רתיעה מפני           
מקומם של המחשבים בחיינו וחלקם בבירוקרטיה השנואה עלינו כל  כך?           
יאמר    במבטא   יקה   כבד   ובהכללות   פסיכולוגיסטיות. וימשיך           
במיתולוגיה. הא לכם פרומתיאוס של העידן החדש,  אשר  הוצא  להורג           
באכזריות  כשסחב בגבורה את האש מקניינם של האלים, והביא אותה אל           
בני האנוש. כך נוח לנו  לדבוק  באגדות  מיתולוגיות  של  גיבורים           
המנצחים  את  הגולם המאיים להקטין אותנו הקטנים בלאו הכי, אפילו           
ימות מוות אכזרי תחת עינוייו  של  זאוס  -  נצא  אנו  מורווחים.           
ואפילו  אם תבוא פאנדורה היפה להעניש את בני האנוש על חטא גניבת           
האש, עדיין יצאו נשכרים?                                                 
           
אין בדעתי לאבד את העשתונות, ויודעת בביטחון  מלא  את  אשר  עלי           
לבצע  ברגעים  הבאים. או  כך  לפחות  נדמה  לי, תוך שאני מתעלמת           
מההיסטריה הזוחלת מכפות רגלי אל ברכי הרועדות ומאיימת להתקיף את           
נפשי הפורחת. קופצת את כפות ידי לאגרופים ומנסה להתאושש  ולעבור           
למצב  בו  אוכל לקבל החלטות, ולעשות את הדבר הנכון. בלתי אפשרי.           
כמה פעמים קמתי מן השטיח בהחלטיות  של  מעשה,  חזרתי  והתיישבתי           
בחוסר  אונים,  עוברת  מחדר  לחדר,  צועדת  מדוד-מדוד ואוכלת את           
ציפורני, מה קורה? מה קורה? אני חייבת להרגע ולחשוב בראש  צלול.           
צריך  להתרכז  ולשחרר  את  העורף כדי לתת לראש לעוף ממני והלאה.           
לארגן כראוי את גופי, מקום משכנה של נשמתי המשקשקת, אשתטח אפיים           
ארצה כמוסלמי מתפלל למכה, גב  מתיישר אחר  כפות  שלוחות  למרחק,           
תרגיל  אלכסנדרי  המבטיח ליישר את צינור החמצן המוביל את הזרימה           
אל קודקודי, ומעלה. בדרך ההתרוממות בחזרה, והדם  כבר  זורם  שוב           
ברקותי, בזווית עיני אני מציצה במראה, OK. עלי לשנות את זהותי.            
אין טעם לשקוע ברוב מחשבות על המשמעות של החלפת זהות, ובכל זאת,           
אני  נגשת  לארונית הספרים, אני מתייעצת עם מקס פריש, אני מציצה           
בכרכים עבים, מעניין מה אומרים הפסיכולוגים על הקשר בין שמו  של           
אדם,  שקיבל  אותו  עם הוולדו, לבין התפתחות אופיו וחייו בליווי           
אותו שם. כמובן, כמובן שעולה שאלת בחירת השמות  לגיבורי  הסיפור           
הזה,  ומה  מסתתר  מאחוריהם,  או שתגידו 'קודים', הלוואי והייתי           
יכולה עתה להקיש במקש ה-MEGAHIT ולקדם את  העניינים  ולפתור  את           
הבלבולים,  או  שאשאיר  את  הפתרון  הנלוז הזה לשים בפיו של ד"ר           
קרנל, כפי שעשיתי בזמנו לדימון. ואבא, אתה תתקשה לקבל את  שינוי           
שמי  שקיבלתי  בהיוולדי,  גם אמא נעלבה באופן אישי כשהייתי קטנה           
ורציתי לשנות את שמי, וקינאתי  ורציתי  לחקות  את  ביבי  היתומה           
מדנמרק, בספר שכריכתו כחולה ובלויה, דפיו צהובים ואין בו איורים           
מטופשים  של  ספרי  ילדים,  ואבא שלה עצוב  ומיותם גם הוא. ביבי           
שהחליפה את שמה עם חברתה תמורת מזוודה קטנה וטבעת.                        
אין טעם לשקוע ברוב  מחשבות  על  המשמעות  של  החלפת  השם,  אלא           
להתייחס   לכך  באופן  מאוד  ענייני, ומכיוון שכל הקשרים שלי עם           
העולם, בשלוש השנים האחרונות, מתרכזים במחשב  אישי  ובאחוריו  -           
קשרי  תחת  מה שנקרא, מודם וחוט תקשורת החוצה - הרי ששינוי שמי,           
ביצוגו הדיגיטלי, ושם המחשב שלי, תוך כדי האפלה נוספת  של  מקום           
הימצאו  ומספר  זיהויו היחודי, אלו יספיקו בהחלט למטרת ההתחפשות           
הנחוצה. ובכל זאת, יש קושי מסוים להיפרד משמי  הקודם,  ואף  קשה           
יותר  לבחור ולהחליט מה יהיה שמי הייצוגי החדש, למרות שלפחות על           
פני השטח, כמו גם בכל  קצות  הרשת,  אין  זה  משנה  בכלל. השאלה           
המרכזית היא האם אשאר 'אותו הדבר' לאחר שינוי כזה?                        
אני  נזכרת  בשיחה  דומה  שהתעוררה עם NN בנושא הזה. כרגיל, הוא           
החזיר לי בשאלה. נניח שאשאיל ממך את המכונית שלך, ובחשאי,  וללא           
ידיעתך,  אחליף  כל חלק וחלקיק באחד אחר הזהה לו, האם החזרתי לך           
את אותה המכונית, או אחת אחרת? התחלתי לגמגם,  איזו  מין  שאלה?           
תלוי... מה  החלפת? אההמ,  ואם החלפתי רק חלק אחד, הוא שואל, אז           
זה מסתדר לך? אז תואילי לקרוא לזה "אותו דבר", "אוטו  דבר"? מיד           
הבנתי  שהעיקר  הוא לא שאלת הזהות, אלא האופן שבו אנחנו מגדירים           
את המושג "אותו דבר", הרי  זהו  עניין  יחסי,  ממש  כמו  פרדוקס           
הקרחת, אם נתלוש שערה מראש שעיר למהדרין, עדיין איננו קרח, ועוד           
שערה  ועוד  אחת,  מתי  יחול  הרגע  בו  נסכים כולנו שזוהי קרחת           
מדופלמת? הנה תאי המוח, משתנים בכל רגע ורגע, האם פירושו של דבר           
שאנו מחליפים את זהותינו כל הזמן? NN, OK, הבנתי.                         
האם זו פריבילגיה, או עונש? לבחור בעצמך את השם שלך,  שמעתי  על           
אחד  באמריקה  שרצה  לשנות את שמו - למספר, ומשרד הפנים לא הרשה           
לו. מהיום יקרא שמי LAYLY, ואני משדרת, לא פחות ולא יותר, ממחשב           
ושמו LAYLY   .AXON על שום מה? על שום דבר. כך  סתם  התחשק  לי,           
צליל  חדש,  מרגיע אולי, נעים ומתנגן וטוב לא פחות מכל אחד אחר,           
ובכלל, 'למדים' מדלגים לי בראש כבר הרבה זמן. ו-AXON משום  שאני           
חדלה להתעניין בנעשה בכל תא ותא בנפרד, בנוירונים, ובוחרת לעסוק           
במידע  שעובר  ביניהם,  ובעוצמת  הקשרים שמעניקה להם משמעות. אי           
אפשר לומר שחלומותי השתנו מאז, או  חיי  היומיומיים. ובכל  זאת,           
באותו היום הפכתי להיות מרודפת לנרדפת.                                   
