פרק3-טטרון

בסופו של ערב רווי משחקים, שעות של תקתוק על חמישה מקשים מוכרים           
היטב  לאצבעותיה המיומנות, והצמדות אינסופית אל הקוביות הנופלות           
           JJ  במהירות למקומן, ובהייה מתמשכת מול המסכים המתחלפים,  נותרת
בתחושת  שיתוק  המומה,  עד  כדי  חשש  לנפילת  העיניים מחוריהן,           
התאבנות שרירי העורף, וכיווץ משפיל של המעיים. נחרדת מכמות הזמן           
והכוחות שהשקיעה פה לבד מול המחשב, שנראה לה  עכשיו  די  מטופש,           
ממש טירוף, היא ממלמלת לעצמה שוב ושוב, הרי אינני מסוגלת להעביר           
           YES-אפילו הוראה אחת פשוטה מן המוח שלי לאצבעות, כדי לא לענות ב
בפעם  הבאה  שנגמר   משחק  ועל  גבי  המסך מופיעה השאלה הגורלית           
והמפתה '?Do you want another game Yes/No.' ריח  חרוך  של  אבק           
שריפה  עולה  באפה,  מתובל  בניחוח בלתי נעים של עובש, שכן זוהי           
דרכה של JJ  בתחושותיה,  לתרגם  אותן  לריחות  ולטעמים,  נעימים           
ובלתי. הגיע  הזמן לאנוס את עצמה לצאת אל בין בני התמותה. ולאחר           
מבט בשעון, למה לא? העיר מתחילה את חיי הלילה  רק עכשיו, ופעמים           
רבות בעבר היו יוצאים לבלות בשעות כאלה.                                  
JJ הושיטה ידה אל שפופרת הטלפון, אך נסוגה מיד וניגשה אל  מכשיר           
הטלפון  הנמצא  בקצהו  השני של הבית, כמאויימת מפני המחשב הרובץ           
ביתמותו המרובעת בפינת העבודה, פן יחזור ויפתה אותה לדבר  עבירה           
ומשחק. קולו מעבר לקו של סדרן המוניות המכיר אותה על פי הכתובת,           
וצרידות קולה המאנפף, הסגיר את פליאתו על השעה הלא שגרתית, "אין           
בעיה,  שבע דקות," הוא מודיע. מזמן לא התקשרה אליהם בשעה מאוחרת           
כזו, עברו הימים של חגיגות ליליות המסתיימות בנדידה  חופשית  של           
להקת  גוזלי  המחשבנים,  מקן  הנשרים  שלהם, ההומה תרשימי זרימה           
וקרקורי תוכנה. נצח עבר מאז שיצאה מהבית.                                 
איחור קל של הנהג איפשר לה להתקלח בזריזות, להתאפר מעט,  להתלבט           
                                                      
בין  שמלת הטריקו הפרחונית הממתינה בסבלנות, מיועדת ללילות סוף-           
קיץ מאוחרים, לבין השמלה השחורה, הסקסית, או ג'ינס וטריקו,  ככה           
משהו לא מחייב. ואולי בכלל צדק NN כשהיה מבטל את חשיבות הבגדים.           
תזכרי  מותק,  היה צוחק על עמידתה מול הראי, רק כשהולכים לראיון           
במקום חדש, רק אז חשוב מה  לובשים. זו  תיאוריה  חדשה  ו'מדעית'           
הנפוצה  אצל  מנהלים  צעירים, גיחך, הוריד מראשה את הכובע החדש,           
העיף אותו לתקרה וזה חזר אליו כמו בומרנג. בכל  זאת  החליטה  על           
השמלה הפרחונית.                                                         

ידעה שישלחו את ניסו המזוקן, שתמיד שש לנהוג אותה אל העיר ובדרך           
להתפלסף  על דרכו של עולם בכלל ושל נהגי-מוניות בפרט. הוא כל כך           
להוט לשוחח ולא שם לב שבכלל לא אמרה לו לאן לנסוע. לא ממש איכפת           
לה, בין כה וכה אינה יודעת  לאן  היא  רוצה  להגיע. בינתיים  הם           
מדברים  על  התנועה  בכבישים, על מצב בריאותו ועל השאלה שמעסיקה           
אותו בזמן האחרון בדבר התחממות כדור הארץ. בטח  ראה  את  תוכנית           
הטלוויזיה  בשבוע  שעבר,  שעסקה  בנושא  בחומרת-יתר  והותירה את           
הצופים בתחושה קטאסטרופאלית. בפוליטיקה  לא  העזו  לגעת,  עדיין           
זוכרים  את  הוויכוח  הקולני אליו נקלעו בנסיעה האחרונה, שהבהיר           
פעם נוספת כמה רחוקים הם בדעותיהם.                                       
"מה שלום אבא?" היא שואלת אותו, זוכרת בחמימות את אביו שהיה  גם           
הוא  נהג  מונית. בילדותה  היה לוקח אותה מהחוג ובחזרה. אבא היה           
עסוק ואמא מעולם לא אחזה ידה בהגה למרות  שבחרו  כמקום  מגוריהם           
וילה  בשכונה מרוחקת ומעוגנת בבדידות של עשירים, שם ממלאת JJ את           
מקומם מאז שחזרה לישראל.                                                 
"אבא, אבא הלך לעולמו לפני חצי שנה, זיכרונו לברכה,"  הוא  מצית           
סיגריה.                                                                 
"מה קרה? לא ידעתי שהיה חולה," החזירה JJ בבהלה אמיתית.                   
"מה  פתאום  חולה? הבנאדם  הזה לא היה חולה אף פעם, הרי הוא היה           
חזק כמו בטון, זה היה איש שעשוי מבטון,"  ועוצר  את  הטקסי  בצד           
הכביש  ומפנה  את  חצי פניו אל הספסל האחורי ומספר לה את הסיפור           
העצוב של אדון סבאח.                                                     
"אבא, את יודעת, היה כבר בן 87 ועוד המשיך  לעבוד  ולהשליט  סדר           
ביד  רמה  בתחנת  המוניות ורק את משמרות הלילה העביר לנו, לבנים           
שלו, לפני כמה שנים, אבל אף אחד לא היה נותן לו 87  וגם  לא  80           
וגם  לא  70  בחלום  הלילה בצאת הכוכבים. אבא היה איש חם וחמום,           
ביחוד היה חם על סקס ואהבה והיה בא אל המיטה של  אמא  לילה  אחר           
לילה  בכל  60 שנות הנישואים. כבר כמה שנים שאמא היתה באה אצלנו           
ומתלוננת עליו, בימי שישי כשהיתה מביאה לנו  טביט  בבהרט  וקובה           
אדומה  ותבשילי שבת, אהה איזה ריח נפלא, והיתה מספרת ובוכה, אני           
לא יכולה יותר, תורידו אותו ממני, אני אשה זקנה ואין לי כבר  כח           
בשבילו. ואנחנו  צוחקים  ומחליפים בינינו מבטי זימה ואשתי קורצת           
לי וחושבת מה יהיה איתנו  כשנהיה  זקנים. התלונות  הלכו  וגברו,           
ואבא  בשלו, לא מוותר, עד שיום בהיר אחד אומרת אמא בהחלטיות, לא           
ולא, אני לא מוכנה עוד להרים את הרגליים, ולא איכפת לי אם תעזוב           
אותי ותיקח לך אשה צעירה ותשאיר אותי לבד, ולא נתנה לו יותר.              
ואבא התחיל לנבול ולאבד רוח חיים ונהיה חיוור,  לא  היית  מכירה           
אותו, גוש בטון שנהפך לסמרטוט, את שומעת, הוא הלך ונעלם לנו מול           
העיניים. ואנחנו  הבנים  היינו  מתייעצים  עם  הרופאים שהתביישו           
לצחוק אבל לא ידעו איך לעזור, היינו מביאים לו  בחורות  צעירות,           
אבא, זה לא סוף העולם, תמשיך להנות מהחיים, אבל הוא  טען שמעולם           
לא בגד באמא ולא הלך עם אשה אחרת, וגם היא, כך היה מתגאה, כל מה           
שהיא  יודעת בחיים זה רק סבאח, מגיל 18 רק סבאח היא מכירה, והוא           
לא יקבל נחמה  ולא  יסתפק  בתחליפים. כך  המשיך  לנבול  ולשקוע,           
העיניים שלו הפכו לעיגולים שחורים, ונאחס לו, וחיוך כבר לא עולה           
על שפתיו וקולו צרוד וכוחו הולך ממנו, עד שהוא מת."                       
בכעס  עצור מעביר ניסו מהלך וממשיך בנסיעה כאילו הכריז, תראי זה           
מה שקורה בסוף, זה שווה זה? רק כשהגיעו אל  הצמתים  המוארים  של           
העיר  נזכר  לשאול  אותה  לאן  פניה מועדות. ברדיו מופרעת נגינת           
השאנסון הצרפתי במבזק ידיעות. JJ מתמהמהת  בתשובתה. נחשפה  פרשת           
התמכרותו  לסמים קשים ומעורבותו בפלילים של איש משטרה בכיר. אלה           
חושבים תמיד שהם מוגנים מנפילה כזאת. החדשות מסיחות  את  עצבונו           
של  ניסו. הבהוב  הרמזורים מציף את JJ מחדש בתחושות 'טטריסיות',           
עד שמתגלה בפניהם מרכז העיר. נראה שנקבעה דעתה, "עצור כאן."               
היא משלמת ונפרדת מניסו בטקס  הרגיל,  "תראי,  בסוף  הכול  יהיה           
בסדר,"  הוא  מפטיר  והיא מסתכלת לכאן ולשם, חושבת שגם היא בעצם           
גדם מנוטרל-חיים, כמו אבא של ניסו, גזע אהבה  שנקטעה  עד  מוות,           
מתלבטת  אם  לעבור את הכביש לכיוון בית הקפה בו מנגנים ג'ז ברוב           
שעות היממה או לחזור כמה צעדים אחורנית, להכנס לבאר  שבו  תפגוש           
חברים  ותיקים  שלא  ראתה זמן רב, ולעורר תגובות כמו נו, נו, מי           
הופיעה לנו  פה? איפה  נעלמת  לנו? ובינתיים,  כמו  מבלי  משים,           
עומדות  רגליה  בפתחו  של  מועדון  'פנטזי'  -   אולם   למשחקים           
אלקטרוניים, בו לא היתה מעולם אך תמיד הבחינה בשלט הצעקני הזורח           
מעל  כניסתו. כמה  מצחיק, היא אומרת לעצמה, אבל לא צוחקת, להגיע           
דווקא לכאן, וצועדת פנימה בנחישות.                                       

הרבה חושניות  יש  במקומות  האלו. אירוטיקה  דיגיטלית. ריח  עשן           
ובירה,  אפלולית  ורחש קולות אדם מעורב במוסיקה מיושנת ובצפצופי           
מכונה, שרק אלו השוקעים במשחק מצליחים להתנתק ממנו. דמויות כהות           
וחסרות הבעה חולפות בקרבתה ופולטות מלמולים לא  מובנים. גם  היא           
ממלמלת  משהו  אל  תוך  החלל, ושולחת מבט מהסס לפני הכנסה לאולם           
המרכזי, מבעד לדלת צבעונית, ומוצאת את  עצמה  מובלת  ביד  נעלמה           
היישר אל מכונת המשחק הניצבת בפינה הרחוקה.                               
JJ  איננה  מתעכבת ליד מכונות הרולטה הקשקשניות ולא אצל תחרויות           
הקליעה למטרה, שם עומדים להם שני  זוגות  ג'ינס  צמודים-צמודים,           
שהם  בעצם  זוג  צעיר  אחד,  וכבר  קשה  להבחין  אם אל המטרה הם           
מכוונים, או יורים זה בזו. ואגב ג'ינס צמוד, שמה לב רק עתה כיצד           
התחלף אצלה מנגנון ההתבוננות בפרצופיהם של זרים,  בניסיון  לפרש           
אותם  על-פי  אחוריהם. כן,  כך לימד אותה NN - לא להאמין לחושיה           
המכזיבים, ריח וטעם  וגובה  העיניים,  והיא  התחילה  לנחש,  ואף           
להמציא  דברים  על  אנשים  לפי  צמידות הג'ינס, כמו דימון העושה           
בדיוק אותו-דבר עם דוכני הירקות שבשוק. היא גם איננה מתעכבת אצל           
שולחן הסנוקר שבפינה, או מכונות מירוצי הסוסים,  המרכזים  סביבם           
רק קאובויים ועורכי דין מזדקנים, או שמא זה אותו-דבר, אלא ניגשת           
בנחישות  אל  מכונת  הטטרון,  הגירסא  המסחרית של הטטריס הביתי.           
כאילו גם היא בת-בית במקום הזה, היודעת בדיוק לשם  מה  באה  ומה           
היא  רוצה. היא  מחפשת  בעצבנות  במעמקי  ארנקה מטבעות המתאימים           
למכונה. תמיד הכיסים  כבדים  מעודף  מטבעות  קטנים,  חוץ  מכאשר           
צריכים אותם.                                                            
שני  סיבובים  ראשונים  עברו  מהר  מדי,  וכבר  היא  כמו מורגלת           
בג'ויסטיק החדש ובשיטת הניקוד  השונה. בסיבוב  השלישי  -  מהיכן           
הגיעו לידה מטבעות נוספים כשהמעטים שקיבלה כעודף במונית אזלו לה           
- כבר הרגישה כמשחקת על מגרש מוכר, מלאת תזזית פתאומית ואמביציה           
מוזרה  ולא  מוכרת  להוכיח  את הישגיה במשחק בין מקצועני המקום.           
ואכן, ככל שמתחלפים ומתקדמים המסכים לרמה גבוהה יותר והיא צוברת           
נקודות, כך מתגודדים עוד ועוד נערים מאחורי גבה, נועצים  עיניהם           
בעורפה,  הבעתם  מתחלפת מזלזול ושלוות-נפש מעושה להערכה ולעידוד           
מפרגן ומבטם אומר '!Hey Man, אולי  בכל  אופן  היא  שווה  משהו,           
הקציצה הזאת שצצה לה משום-מקום.'                                         
המשחק נעשה מהיר, קשה ואפילו מפתיע. חיוכי סיפוק מלווים כל שורה           
המתמלאת  ומצפצפת  ונעלמת  בביפ שמח, ועיקום-שפתיים כאשר נערמות           
קוביות שלא ברור מה יהיה גורלן, וכל-כולו תלוי בפיסת המזל שתצנח           
ברגע הבא מן התקרה. נקישות מגפיים  עצבניות  מלוות  את  המוסיקה           
שברקע,  דומה  שגם  זו  מאיצה  את  הקצב  ומגבירה את קולה, לורי           
אנדרסון שרה בבית האמיצים, רציתי להגיד בית העליזים אבל  נזכרתי           
שההוא היה כלוב, אפס ואחד אפס ואחד, יש קצב.                              
בשלב  מסוים,  שלא כמו המשחק בבית, מתחיל המצב להסתבך כאשר צצות           
קוביות מכשילות בתחתית המסך בכל  פעם  שמתבצעת  טעות. איך  בעצם           
מאבחנת  התוכנית  ומגדירה  מהי  טעות שלה? וכמה קשה, או קל יהיה           
להוסיף את התחכום הזה גם לתוכנית המשחק שהיא מריצה אצלה  במחשב?           
אין זה הזמן לשגות במחשבות על 'אופציות' חדשות, המתח רב, ותנועת           
האצבעות  אכן  מראה  על  אבדן  שליטה,  הסכנה שבאה מלמעלה הולכת           
ומתקרבת, עוד רגע ויסתיים מרחב הפעולה, תישללנה כל דרגות  החופש           
של  תנועת  הקוביות,  JJ  קולטת ומבינה שעליה להשקיע את כל מידת           
הריכוז במשחק עצמו שהולך ומסתבך ושואב  אותה  לתוכו  בכל  כוחו.           
מאוחר  מדי,  אויש,  השליטה  נשמטת  מבין  האצבעות, מצב הקוביות           
וקרבתן לתקרה אינו  מאפשר  לה  להמשיך  עוד,  כמו  מפולת  אבנים           
המדרדרת  ומתרחשת  ובאה  אליה  מהר  גבוה, ודלת ברזל כבדה נטרקת           
בפניה בקול גדול.                                                        
אנחת אכזבה והקלה פורצת מפיה  ומגרונותיהם  הניחרים  של  הצופים           
הבלתי  קרואים המקיפים אותה במעגל הולך וקטן. אז היא פונה באופן           
אינסטינקטיבי לקהל המתגודד סביבה במעין השתחוות של ספורטאי  בקו           
הגמר. פשר  ההתפעלות שבקעה מכל עבר, התברר מיד כאשר פנתה שוב אל           
מכונת הטטרון. שמה הופיע שני ברשימת אלופי הנקודות של המשחק, זו           
הרשימה הנשמרת ומתעדכנת רק כאשר שחקן  חדש  מצליח  להבקיע  דרכו           
אליה,  מנצנצת  ומהבהבת, פרס למצטיינים, שוות-ערך לבוהק המטבעות           
המצלצלים ונאספים לערימות במכונות הימור. היא מחזירה מבטה  לעבר           
החבורה. הצצה  סורקת אחת מבהירה לה מיד מיהו אותו בעל השם הנמצא           
בראש הרשימה. לא קשה לזהות את מבטו המביע מחד חברות  של  שותפים           
למדליה ומאידך קנאה וחשדנות של  מתחרים על המקום הראשון.                  
גם  לא  היה  צורך  במלים. ג'אד. שמו  נחרת בזיכרונה מהבהב בראש           
הרשימה. הוא לבש מעיל עור שחור והגיש לה את הקסדה  שהיתה  מונחת           
על  מדף  הכובעים,  כמובן  מאליו,  וללא  תנועות מיותרות,  פסעה           
אחריו, מפשילה את שמלתה כדי לטפס לצידו על האופנוע המפואר, אליו           
שמה לב עוד לפני כניסתה למועדון.                                         
