פרק12-חזרתי אל הכפר

נאג'יב מתהלך יחף כחתול ערמומי, גבו זקוף וראשו  מפלח  בחלקלקות     
את  קו  הסילואטה  של  שדרת הזיתים הנעלמת, כמעט מיטשטשת באוויר     
מהביל של להט צהריים  ואווירת  מים  כבדים. עורפו  ישר  ואחורי,     
ואינו זקוק ללמוד את שיטת אלכסנדר, כי למרות שרק הנשים בכפר עוד     
נושאות  את  משאן על הקודקוד, שמרו פה גם הגברים על יציבה שאינה     
מקולקלת עדיין. וחיוכו מתרחב ככל שהוא  קרב  אלינו. שלושתנו  יש     
לנו  עיניים כהות ואישונים גדולים וריסים ארוכים, אבל NAT מסתכל     
על נאג'יב בעיניים אחרות משלי,  מבט  של  אהוב  המכיר  את  חברו     
לחיים,  יודע  כליות  ולב  ואינטימיות  שהוא מביא עמו בתוך גופו     
השברירי, וחיוכו מתרחב ככל שהוא קרב אלינו. אני אוהב  את  שניהם     
ומבין  מה  הם  מוצאים אחד בשני, וזה הרבה יותר ממה שכל אחד אחר     
בכפר יכול לומר, אפשר לנחש על  פי  הגבות  המורמות  בתמיהה  בעת     
ליחשושי רכילות בפתחי הבתים לפני השקיעה, בערבים שאינינו שרויים     
בעוצר.                                                            
   
שלישיה  מוזרה,   שלישיית  ה-N-ים, אומרים בנדנוד ראש ומתכוונים     
אלינו, NN, נאג'יב ו-NAT, סביב שולחן השש-בש בבית  הקפה  הארעי,     
שם  מתנהלים  דיונים  בענייני  הפנים והחוץ, שם יפול דבר. חררטו     
חאלאס! שם בוודאי נתקבלה ההחלטה לשלוח את  NAT  לפגישה  'מקרית'     
עימדי  ברחוב תל-אביבי סואן, לאחר ביקורים ספורים ועלומים בכפר,     
ושמה יפלו, בבוא היום, דברים חשובים אחרים. בגובה העיניים,  מעל     
שולחנות  הקפה,  ודרך  האובך המסנוור, ניבט נוף ים-תיכוני קלאסי     
וגבעות משובצות, עולם בו הפאנטזיות מתערבבות להן במציאות, חיבוק     
וחנק מחליפים מקומות, ותמיד מסתתר עוד איזה דבר שאיננו  יודעים,     
מבעד  למסכה. והנוף נקרע בירוקת הג'יפים המתכתיים והשקט נשבר רק     
מזמזום ההליקופטרים וצרימת מכשירי הקשר.                            
שלישיה מוזרה, אבל לפחות הם עושים משהו, מילים המלוות  את  מבטי     
ההערכה  ארוכי  הטווח  של  הצעירים, ואת מצמוצי וצקצוקי השפתיים     
הקצרים של הזקנים. והילדים, משליכי האבנים, רק  מתלחשים  בהמתקת     
סוד,  מנחשים רמז, מרמזים ניחוש, ואינם יודעים דבר של ממש. הילת     
מחתרת מכתרת את השלושה. NAT, מאהבו של נאג'יב דומה באיזשהו אופן     
ל-NN ובתחילה לא ממש הבדילו  ביניהם,  גם  התעלמו,  או  שמא  לא     
הבחינו,  בהבדלים  שבין  מבטא  אנגלי-בריטי   לאנגלית-אמריקאית,     
ובמיוחד כשאלה בוקעים מגרונות מגמגמי ערבית קלוקלת.                 
   
NAT הגיע מאנגליה בתחילת אוקטובר 1987, על פי הזמנה, ללמד סמסטר     
ראשון  במחלקה  לפיזיקה. תארו  לכם,  היה מתפלא וגם מתפאר, שאני     
הייתי צריך להגיע לכאן כדי ללמד  את  הסטודנטים  שאלגוריתם  היא     
מילה  הנגזרת  משמו  של  מתמטיקאי  ערבי בשם אלחואריזמי ואלגברה     
ואלכוהול וכל המילים האלו שמתחילות ב'אל' מוצאן מן  המדע  הערבי     
של  ימי  הביניים. ומכיוון  שנסגרו  האוניברסיטאות   עם   תחילת     
האינתיפאדה  בדצמבר,  נשאר NAT בשטח, בציפייה מתמדת ומתוך תחושת     
ייעוד ושליחות, לגמור ולהשלים את תוכנית  הלימודים  בבוא  הזמן.     
ומכיוון  שלא  חיכה לו איש לסמסטר השני באף מקום, לאחר מות אביו     
ממחלה ממארת, בדיוק כמו אמא שלו רק שנה אחת קודם, ולאחר הסתבכות     
של מה בכך באוניברסיטה  בלונדון,  שהתנפחה  ככדור  שלג,  ואיימה     
למחוק  כל  דבר טוב בעברו האקדמי כדיונה של חול המעבירה את מקום     
מנוחתה עם הרוחות, לכסות ולא-נודע כי  היה,  משום  כל  אלו  בחר     
להמתין לאפשרות של חידוש הלימודים, ואפילו יהא זה לקראת האביב.      
היו  ימים  בהם  אי  אפשר היה להאמין שהדבר יימשך זמן רב. כלומר     
השבתת הלימודים. פשוט לא נתקבלה על  דעתו  אפשרות  כזאת,  שיתוק     
מוחלט  של  כל מערכות החינוך לזמן כה ממושך? עם ההיכרות והידיעה     
שלו את הישראלים, היהודים, עם-הספר הם קוראים לעצמם, ידע  בליבו     
שזה  לא  יתכן. אבל  נתבדה. לימים יסתבר שעוד הפתעות רבות נכונו     
לו, וכל תפישת עולמו תשתנה תוך כדי השנים הבאות  של  לקיחת  חלק     
בהתקוממות  הכללית. ולמרות ש-NAT שואל את עצמו בכל פעם מחדש, מה     
אני עושה פה בתוך המרקחת הזו, הרי שרק במעורפל הוא יכול  להיזכר     
בסיבה הראשונית בגללה הגיע לכאן, ללמד פיזיקה באוניברסיטה.          
לורנס  איש  ערב,  זה הכינוי שדבק בו בקמפוס, כיאה לאנגלי אצילי     
שכמותו, שהוקסם ונמשך  והתקרב  והתחבר  והתערבב  בין  המקומיים.     
האנגלים  כלורנס, כך אומרים, נמשכים אל התרבות הבדואית והערבית,     
נסחפים ללמוד את חוקי המקום המדויקים ואת הקודים  הקפדניים,  כי     
ממערכת  כזו  הם  באים,  של קופסאות ומגירות וכללים ובני-כללים.     
NAT לא אהב את ההקבלה הזאת ללורנס, אך באופן אבסורדי, בסופו  של     
דבר,  את ימיו סיים במותו כמותו, בארץ מולדתו, בשם בדוי, בריחוק     
מן הכפר שאהב ובאכזבות גדולות ובניכור ובתחושת בוגדנות מבני עמו     
האנגלים. את נאג'יב פגש שם בקמפוס, ומפיו שמע לראשונה את כינויו     
השגור בפיהם של בני המקום,  ועבר  עמו  לכפרו  הסמוך  זייתוניה.     
לורנס, כך עד היום הוא קורא לו כשרוצה לעצבן אותו.                  
נאג'יב  ו-NAT  משחקים  ביניהם  את  'משחק  משה ואהרון' בחילופי     
תפקידים מזדמנים. הן זוהי אידיליה נכספת של  כל  בני  זוג,  אשר     
נתקעים  בקיבעון  תפקידיהם  המסורתיים  המתמסדים מתחילת היחסים,     
ואינם מסוגלים להתנדנד בעליותיה ומורדותיה של קרוסלת  החיים. יש     
ונאג'יב  הוא  דוברו של NAT, ערוץ תקשורת אל העולם החיצון, הזר,     
כלומר המקומי. ולעתים שם לו נאג'יב את NAT להיות  לו  לפה,  כמו     
שעשה למשל כאשר שלח אותו אל NN, לאחר ביקוריו הראשונים בכפר, עם     
מסר  חד  משמעי  שעבר גלגולים רבים ולבטים והתחבטויות, והגיע אל     
יעדו בדרך הנבונה ביותר ובעיתוי המבריק בנכונותו. כך שוב מוכיחה     
את עצמה תיאוריית ה'טיימינג הנכון' עוד מתקופת טייק-היי.            
   
NN הגיע מארצות הברית, או כמו  שאומרים  סביב  השולחן  עם  אנחת     
החמצה,  מאמר'יקה,  מאמר'יקה. הגיע מתוך חיפוש פתאומי ונואש אחר     
שורשיו ופתרון חידת חייו, כשהוא נמשך בתחילה  בעבותות  מסתוריים     
לעולמה  המתנגד  והמתנגן של JJ, עולם של איסורים קדומים, לאווים     
היסטוריים  וזרמים חשמליים מסוכנים, כאלה המרתקים אדם  אל  השקע     
שבקיר  אליו  העז והכניס את אצבעותיו, בעומדו יחף על הרצפה הקרה     
והרטובה. כך, כשחבריו היאפים נודדים  למחוזות  טיבט  והודו  כדי     
למצוא  את  עצמם באשראמים זרים, הגיע NN אל המזרח התיכון. ואני,     
כך נהג להסביר את עצמו לעצמו, ולקרוא  מתוך  הזדהות  בשיריו  של     
נעים עריידי ממע'אר הגלילית, הרי יש לי מקום לתור בו, "חזרתי אל     
הכפר,  חזרתי  אל ההר בו הנוף הוא הטבע ואין מקום לתמונה. חזרתי     
אל ביתי העשוי אבנים אותן חצבו אבותי מסלעים, חזרתי אל  עצמי  -     
וזו היתה הכוונה."                                                 
חיפוש  פתאומי? הפתאומי  זה  דבר  שניתן  להתווכח עליו. אי אפשר     
     NN  להדחיק ולהניח הצידה את מספר היציאות שקדמו  לכך,  כשהתגייס
לאירועים  חד  פעמיים  שנראו  בתחילה  כביקורים תמימים, והתפתחו     
לייעוץ מסווה, ולקשר מתעבה, בכבישים חוצי שומרון  ומחברי  קצוות     
תל-אביבים  פרומים,  קשר  קטן בקצה הגדה. ובכל זאת, החיפוש בכפר     
מולדתו של אביו היה פתאומי. משום שהמפגשים החד פעמיים ההם נקברו     
בתחילה כדבר מוקצה בתוך ארונות הרמטיים, עד כדי כך מרוחק היה אז     
NN מעצמו, מכל מניעיו שנטוו בו עוד  מבית  אבא  -  כסף  והצלחה,     
שתלטנות במערכות הפעלה ואהבה, ובסוף גם זה לא.                      
חיפוש  שהוחלט עליו סופית ביום ששמע חדשות נייט-ליין, בטלוויזיה     
בכבלים בביתם המאומץ בישראל. JJ  היתה  משתעשעת  כהרגלם  במשחקי     
מילים,  חדשות  CNN,  זה  לכבודך,   SEE  NN,  ופניו  של הקריין     
מיטשטשים לנגד התמונות המחרידות שמאחוריו:                          
     "It's been two weeks now that heavy riots are  taking  place 
     in  Gaza  and  West  Bank. 20  young Palestinians were killed
     since it started. Israel claims they  havn't  witnessed  such
     riots since 1967..."                                        
     
בדחף  אימפולסיבי  הגיע  מיד  אל  הכפר,  ואת החורף, עונת כיבוש     
הזיתים, העביר בהתבוננות והשתאות סביבו, שתחילתה בהתלהבות  יתר,     
כמוצא  אוצר  גדול, והמשכה בקשיים רבים של הסתגלות לאופן החשיבה     
ולצורת החיים שבכפר,  כשוקע  בבוץ  טובעני  ובלתי  מוכר,  וחוזר     
וקורא,  "הו  חלומי הכבד הזה, חזרתי אל הכפר כבורח מפני התרבות,     
ובאתי אל הכפר כמי שבא מגלות לגלות."                               

פה בזייתוניה, ידע NN, היה אביו נמצא היום, עם יתר  בני  החמולה     
המסועפת,  נשוי  אולי  לנאדיה, אלמלא לקח בחופזה את מיטלטליו ב-     
1948 והיגר לארצות הברית, כיתר חבורת האליטה, אלה שתמיד 'יודעים     
להסתדר', והתחתן עם אמא, אהבה גדולה וגרין-קרד בצידה, תחת לברוח     
לגדה המערבית של הירדן, כמו קרוביו העקורים, תוך  רטינת  שפתיים     
מושפלות  שילכו  כל  היהודים  לעזאזל ותיכנס בהם הרוח ותישאם אל     
מעבר לים. מתהלך NN בכפר בצעדים קצביים  שסיגל  לעצמו  אולי  מן     
הכושים  של  מערב  ארה"ב,  מרדנות  מהולה באדישות קרירה, וזימור     
חרישי, המהום בלתי  פוסק, מימי JJ ובאהיה,  הא,  ואספקה   נדיבה     
של   'סיפורי  אמריקה'  לכל המעוניינים והסקרנים שהמילה המופלאה     
'אמריקה' עוד עושה להם משהו.                                       
     
NN התקשה להסתגל ולקבל את הסלסולים והדיבורים סביב-סביב של  בני     
     NAT-את קשיי ההסתגלות. "הכל הפוך," אמר ל NAT  הכפר,  וחילק  עם
במצוקתו, "לעולם איני  יכול  לקבל  תשובה  ישירה,  מלבד  פתגמים     
וסלסולים. אף פעם לא נוגעים בנקודה העיקרית, וזה משגע אותי."        
"יש  שושנים  מצמיחים קוצים, ויש קוצים מצמיחים שושנים," ענה לו     
NAT כבני המקום, והסביר: "אני כבר התחלתי  להבין  מה  קורה  פה.     
האנשים האלו מתייחסים אל העולם בתפישה קונספירטיבית. הנגלה אינו     
חושף  את  מה  שמתחתיו. בעיניהם, מה שנראה מבחוץ אינו אלא המסכה     
המסתירה את העולם האמיתי. חשדנות וחוסר אמון, אלו המניעים  אותם     
ללכת סביב-סביב."                                                  
"למה צריך לחפש את ה'ווסטה', את התיווך, בכל צעד שעושים?" המשיך     
NN, ויכולת לראות את גלגלי מחשבתו האמריקאים מסתבכים זה בזה.        
"ככה  זה פה, אין אמון בסיסי בין אדם לחברו, אין אמון בסיסי בין     
אדם למוסדות. כל תקנה, כל חוק נגלה, מעורר חשד, ואת הצורך לעקוף     
אותו. אז הולכים סביב-סביב, ומחפשים את מה שמתחת."                  
"הכל הפוך," חזר NN עוד הרבה פעמים בבלבולו.                        
החורף ההוא של תחילת האינתיפאדה, עבר בבלבול כזה  ומילא  את  כל     
מאודם  של  אנשי זיתונייה הכפרית, לא השאיר הרבה מקום להתבוננות     
ותהייה על קנקנם של השניים הזרים. וכשהגיע האביב  כבר  היו  שני     
אלה  חלק  מהנוף  המקומי,  ועם  נאג'יב, טריאומוויראט זר צלעות,     
שלישיית ה-N-ים.                                                   
     
נאג'יב הוא איש החומר הכתוב. תמיד בידיו איזה דבר שבא מן הדפוס,     
לפעמים ספר חדש, לעיתים כרוזים  שזה עתה נפלטו  מן  התנור  החם.     
ואנחנו,  NAT  ואני, אנשי הקלידים והמקשים, תוצר החברה המערבית,     
נשבינו בקסם הפיוט המזרחי מחד, ומאידך - בלהט ההתקוממות  הצועקת     
את תולדות חייה בהתהוותם, מתוך החומר הכתוב והמבעבע של הכרוזים.     
לא עבר עוד זמן רב וידענו שאנחנו בפנים.                            
נאג'יב,  ה-N  הצעיר  מבין  שלושתנו, חי את רוב חייו תחת הכיבוש     
הישראלי. מזיכרונותיו הראשונים - איך  עלתה  משפחתו  על  המשאית     
וברחה אל קרוביהם שבכפר, מפאת קירבתם אל הקו הירוק והחששות מפני     
הטבח בידי היהודים. אחיו הקטנים, כך הוא מיצר, כבר נולדו אל תוך     
הכיבוש  ואין  להם דרך לדעת שכל זה איננו טבעי, איננו כח עליון,     
עוד אחד מפגעי הטבע הבלתי נמנעים,  כמו  שריפה  הקוטלת  מדרונות     
ירוקים  או  גל גדול השוטף איי דייגים. אך נאג'יב לעולם לא יגלה     
את ליבו בהאשימו את הוריו שגזרו עליו את גורל הפליט, וגם  איננו     
מנחש  עד כמה NN, מושא קנאתו הסמויה שזכה לגורל אחר מידי הוריו,     
מקנא בו באופן אבסורדי על שלא נתלש ממקום שורשיו אלא נשאר  קשור     
למולדתו כפוית הטובה. בזמן שאני הייתי מתמכר בהערצה טלוויזיונית     
אל  סופרמן ורמבו, היה הוא מקשיב לאגדות הפדאיון המסתתרים בהרים     
ונלחמים בגבורה בחיילים היהודים.                                   
כבר יותר משנה היינו פה כשבא נאג'יב עם עותק ראשון, לך תדע מאין     
השיג אותו, של ספר עברי המכיל את כל התרגומים של הכרוזים וניתוח     
של משמעותם כמנהיגות כתובה של האינתיפאדה. "אבנים זה לא הכל..."     
הודיע בחגיגיות, "אך גם הכרוזים הם לא מה שאתם  חושבים. היהודים     
שותלים  לנו  כרוזים משלהם, בדרכיהם האפלות, כדי להניע אותנו על     
פי רצונם, עובדה..." והוכיח בתרגום הלוך  וחזור  את  דבריו. "אם     
היהודים היו רוצים, היו משתילים גם שכל לחמור!"                     
     
נאג'יב,  הוא  יודע טוב עברית, השד הזה. עשה את המוטל עליו ולמד     
את השפה העברית על בוריה, גם משום שפייטן הוא ואוהב  שירה  ושפה     
ומלים. גם  משום  שידע  במשך  כל  השנים ה"שקטות" שדווקא עם קום     
המהפכה - שגם על בואה ידע בבטנו  מאז  ילדותו  -  עם  ההתקוממות     
שתבוא, כך יגדל הצורך בהבנת האויב, יותר מאשר כשהוא מוצהר כחבר.     
כביכול. הוא  תירגם לנו את הטקסט העברי. הערבית הן כבר חזרה אלי     
מנבכי הגנטיקה, בעזרתה האדיבה של נאדיה, אבל העברית, נשמעה תמיד     
כבליל תנ"כי של שיבושים לא מוכרים מאז ימי תל-אביב  עם  JJ  ועד     
עתה למשמע הטקסט. ואני הייתי מוסיף משלי, ומקריא קטעים מספרו של     
בגין, המרד, אותו קיבלתי כמתנת גיס חמישי מאביה של JJ, בפגישתנו     
היחידה והאבסורדית ליד מיטתו של בן-דודה הפצוע.                     
נאג'יב  הכיר  טוב  את הטקסטים הללו וקיבל כמובן מאליו את עובדת     
היותם מתאימים לנו במלוא מובן המאבק. היה מעביר לנו  בנג  ממולא     
בחשיש,  וגרונו  נצרד  כשהוא  מקריא  לנו את קציר יומו. לא עזרו     
מחאותיו של NAT נגד עישון החשיש, עליהן נאג'יב היה עונה,  "יותר     
טוב שתעשן כמו אבות אבותי עם הנרגילה שלהם, ואולי אז תוכל דווקא     
לעשות  משהו  נגד  ההירואין שמחלחל אל דמם של הצעירים המטומטמים     
פה," ולא עזרו הפחדות של משליטי הסדר לעת  מצוא  הנלחמים  בסמים     
ובזנות  בזרוע אלימה, ואף לא הקנטות נוסח NAT שאומר "זה סתם עוד     
מנהג של שנות השישים ומזמן הוא PASSE", על כך חשב נאג'יב  שזוהי     
אמירה  בפירוש  מטופשת,  "הרי  אתה בורח ממלאך המוות - ותגיע אל     
השטן, ותראה מה יוצא לך באנגליה, פנקיסטים  בריטים  מיוסרים  עם     
סיכת  ביטחון  בלחי,"  ואני  קיבלתי את העישון גם כאן כדבר מובן     
מאליו בחיינו הרדופים, ואף נכחתי במעלותיו וגווניו בעולמנו הזה.     
אללה הוא גדול, ומה שלא עולה בידו של הטבע  לעשות,  להצמיח  לנו     
כנפי  מלאכים המתעלים מעל למציאות, עושה לנו דבר טבעי אחר, נחמה     
קטנה ומתוקה לעיתות מצוקה, וכשמתחשק לי לצאת קצת  מעצמי,  לאיזה     
טיול  קצר  שמחוצה  לי,  ולהסתכל מרחוק - בקרוב, אז אני שואף לי     
איזה שאכטה רצינית של נאפס אל הריאות, ומפליג.                      
נאג'יב הוא איש החומר הכתוב. אהלי אל כיתב. ואנחנו, אנשי  החומר     
המוקלד,  אמצעי  מגנטי  וכבלים. איך  אמרה  לי  JJ  בערב הראשון     
שהיכרנו, גם אתה פריק של מחשבים, אלא שעוד לא יצאת מהארון... אז     
יצאתי ועוד איך, מותק, אף הלכתי עם זה עד הסוף, אלא שאינני בטוח     
שלא נכנסתי בינתיים לארון אחר, ארון מתים שכזה, ובו  אני  מפריק     
מחשבים... לי  אין  את  דימון, ולא את ד"ר קרנל להעזר בו, וכאשר     
קצה נפשי מ'הכל הפוך' אני  נצמד  אל  המחשב  האישי  שלי,  ומחכה     
בסבלנות  ליום  בו  אוכל  לתרום מכישורי. בינתיים מצאתי את עצמי     
משקיע זמן ומחשבה  בסוגית  העלמת  קבצים  והשמדת  דיסקים  במקרה     
שניתפש  בשלב  מסוים. מה  מוזר, עד כה הרגלתי את עצמי בטייק-היי     
ובמקומות אחרים, לעסוק בשיטות של שמירה והגנה על  נתונים,  ובטח     
לא בהשמדתם.                                                       

גם  החמאס שלח כרוזים, וגם אחרים. ואלו לא היו לרוחנו, אך על כך     
אוכל לספר רק פעם אחרת, לא משום סודיות או אתיקה מכל סוג  שהוא,     
אלא  כאשר  ארגע,  ובמקרה  הזה  לא עוזרת שאכטה ולא שיטות אחרות     
שהאמריקאים כבר היו ממציאים לגבור על כעסים, כמו יוגה  או  איזה     
מדיטאציה. כשאני  נחשף  אל  הפנאטיות,  אני שואל את עצמי מה אני     
עושה פה בכלל. לא אוכל לסבול את הקיצוניות המבחילה, וכיצד  אלמד     
שלא  לקצוף על אחינו המוסלמים הדתיים בהנפתם את דגל הג'האד, כמו     
שנאג'יב אומר, "מי שממלא את הכד ומי ששובר אותו, נחשבים בעיניהם     
לאותו הדבר."  ולמרות  שכולנו  נאבקים  בעד  אותה  מטרה,  מדינה     
פלסטינית, הרי אלה החמאסניקים הולכים עד גבולות האבסורד ומבקשים     
לכונן  מדינה ברוח האיסלם שתשתרע מהים עד הנהר, ומטיפים לאלימות     
בעוד שאנחנו נוקטים בכיוון של ניתוק מגע ואי-ציות  ובאופן  כללי     
פעילות  סולידרית. לא  קל  להשלים עם צורת מחאה בה יוצאים ילדים     
ונשים לרחובות, ואפילו היא מוצדקת, ואפילו  היא  בדמנו,  זורקים     
אבנים וחוטפים מכות, בעבורנו.                                      

בכל  אופן,  בשלב  מסוים  התגברה  ההרגשה  שבנוסף  לתכנים אחרים     
החשובים  לנו,  עלינו  למצוא  ערוצים  שיתעלו  הן  על  ה'השתלות     
הישראליות'  והן  על  אחינו הקיצוניים, עלינו לדאוג גם לטכניקות     
מקוריות וחדשניות ובעלות מימד של בשורה. האם למדנו את זה  משיטת     
הבחירות  בארה"ב? מהיכרות  מעמיקה  עם תחרות בין מפלגתית וגישות     
שונות אל לב האזרח הפשוט? גם אם לא, אך וודאי שכן, די  היה  לנו     
לפקוח  עיניים וללמוד משכנינו, עסקני הציבור היהודים, כיצד לנצל     
את כל המשאבים האפשריים בכדי לעשות מניפולאציות על הציבור ולעצב     
את מחשבתו ואורחות חייו. NAT  אסטרונום  בהכשרתו,  חוקר  עולמות     
וכוכבים,  איש  מלא  פליאה  על כל התרחשות של חיים ותובנה, מדען     
בנפשו, חטטן בנשמתו, ומעבד אותות ברמ"ח אבריו. גם בסוג  הסקרנות     
הזאת  אנחנו  דומים,  שנינו  HACKERS, אבל נוברים ברשתות מסוגים     
אחרים, ומתעמתים עם כוחות  משתנים  מנקודת  מוצא  שונה  בתכלית.     
לבסוף  עלינו  על  גל אחד, צחקנו, 'גלים' שפה פרטית כבר יש לנו.     
והגל הזה שעלינו עליו הוא לא פחות ולא יותר מאשר גל  השידור  של     
הטלוויזיה הישראלית.                                               
