פרק6-קבצנייך שמחים

בינתיים התחילו הגשמים לרדת. לא בזרזיף מבשר פוריות מאוחרת,  לא           
טיפות  יורה  ראשוניות  של קשת בענן תועה, אלא כמו נענו בבת-אחת           
לתפילותיהם של חוששי הבצורת המפוחדים, ויגברו המים  וירבו  מאוד           
על  הארץ,  ומטר  עז  ירד ונשפך יום ולילה ועוד יומיים ועוד. כך           
התחיל גם המבול, עלה בדעתה של  JJ,  ונוח  וחבריו  גם  הם  אולי           
האמינו  בתחילה  שגשמי  ברכה  באים  עליהם לטובה. מתי הם התחילו           
להבין שזהו המבול הנורא והסופי ממנו אין  דרך  חזרה  וחרבו  פני           
האדמה? יום, יומיים, ארבעים?                                             
הגשם  מעגן  את  בדידותי ומעניק אישור להסתגרות חמימה. אם יימשך           
המבול, כבר אני מתכננת, אוכל לבנות  לי  רפסודה  מספת  העץ  ומן           
הכורסאות,  ותורן אניף מכן הציור העומד מבויש ומיותם ועירום ללא           
בד ושמן, תיבת הצלה לצאת אל הים, אל  הררי  אררט. שניים,  שניים           
מכל תביא אל התיבה להחיות אתך זכר ונקבה. כך אמר, אבל לי אין בן           
זוג.                                                                    
בזמן  המבול ששטף את הארץ, עבר גם עלי איזה הוריקן פרטי. זה היה           
בדיוק כשהחלטתי לחדול ממנהגי הקודם  של  שהייה  ממושכת  במחשבים           
           .NN מרוחקים  שנועדה  לחפש  ולחטט  אחר עקבות צעדיו האחרונים של
איכשהו הרגשתי שלא נכון להתגרות בגורל ולהשתהות שם כל כך  הרבה.           
גם  התחלתי  לחשוש  ולקחת בחשבון את זמני התגובה ההולכים ונעשים           
איטיים, מה עוד שכדי להגיע למקום יעדי, מחשב בדרום אמריקה  בארץ           
מוצאו  של  אהובי,  הייתי צריכה לעבור דרך צומת מרכזית בתקשורת,           
מחשב  עמוס למדי, אוקסימורון שמו, השוכן לו אי-שם ומעביר  שדרים           
לכל  הכיוונים. במקום  להתארח  בסלונים  זרים,   החלטתי   לשלוח           
שאילתות,  למצוא ולאסוף את כל הקבצים הנראים כ'מעניינים', כלומר           
מכילים מידע רלוונטי, ולהעבירם אלי, אל המחשב  הביתי  שלי,  דרך           
קווי התקשורת המסועפים, על מנת לסרוק ולפרום אותם לחוטים דקיקים           
עד  שאמצא  מה שמסתתר ביניהם. איכשהו, כדרכם של פושעים במעידתם,           
לא התחשבתי בסכנות הטמונות בהעברת החומר ובהחזקתו  ברשותי,  ולו           
באופן זמני.                                                             
מה  לא  חיפשתי  שם? החל  משמות  ותאריכים  וכלה  במילות  מפתח,           
אסוציאציות פרועות לכל דבר המתקשר עם NN, וככל  שעבר  הזמן  ולא           
נתקלתי בפרט משמעותי, הלכתי והרחבתי את מרחב החיפושים, כלומר את           
מגוון  הנושאים  בהם  חיטטתי. כך  קרה שקיבלתי באותו יום תשובות           
רבות מדי לשאילתות שלי וכולן הגיעו בנחלים  שוטפים  וגועשים  של           
קבצים  מכל  עבר. הצומת  המנתבת,  המחשב  שבדרך,  לא  עמד בעומס           
התקשורת. סחוט עד לעמקי נשמתו, הפנה ותרם לפעולות הדיוור שלי את           
כל משאביו, עד כי נגמרו, והוא נפל וקרס.                                  
מילי-שניות ספורות נותרות מן הרגע של  ה-PANIC  עצמו  ועד  שהכל           
מתחסל. באותן המילי-שניות האחרונות צפיתי בתדהמה בתחרות המתרחשת           
מול  עיני,  בין  תוכנית החיפוש שלי המנסה לקבל פיקוד אחרון כדי           
למחוק עקבות נותרים ומיותרים, לבין פרוסס המערכת,  הוא  הקפטיין           
הרגיל  להיות  האחרון  שעוזב  את  הספינה הטובעת, המנסה לגשת אל           
הזיכרון והדיסק כדי לבצע פעולות אחרונות  של  סגירת  העסק,  כמו           
למשל  להספיק  לכתוב  לפחות  את  סיבת הנפילה ב-ERROR-LOG. לפני           
השיתוק הכללי, כהרף עין, בעוד אני צופה מן הצד  במאבק  האיתנים,           
והתוכנית  שלי  אף לא מספיקה לבדוק אם הצליחה למחוק את עקבותיה,           
מתגלה לפתע פרוסס שלישי, זהותו עלומה, בעליו אינם ידועים,  והוא           
מתגבר  על  זכויות  השניים  הקודמים  הרבים  ביניהם, ומנצל בתים           
אחרונים של זיכרון כדי לגשת לקובץ נסתר מעיני כל  ולעדכן  אותו.           
התוכנית  שלי  מורידה  את  הכובע  בפני המנצח, ונמוגה יחד עם כל           
המערכת שנפחה את נשמתה.                                                  
אבוי לי,  מה  עשיתי. היפלתי  אותו. עורפי  כואב,  בעיקר  בצידו           
השמאלי. ברגעים מתוחים כגון אלו הוא מכביד ומכווץ אותי עד מאוד.           
אני חייבת לצאת החוצה ולהתמתח. ובכל זאת, שני דברים יפים קרו לי           
כתוצאה  מאותה נפילה. ראשית גיליתי לתדהמתי מערכת חכמה באמת, אף           
כי אהסס לחזור אליה עוד זמן רב מחשש פן עקבותי לא  נמחקו  כולם,           
ושנית, יצאתי שוב מן הבית.                                               

אוויר נקי ורענן עם ניחוח של נעליים חדשות נושב אלי, ואני הולכת           
למכולת. האם  לחפש  ולמצוא  עלה  של  זית  אני יוצאת? לא לקנייה           
שבועית מרוכזת, לא לקנייה יומית מאולתרת, אלא כדי לקנות דבר אחד           
ששכחתי להזמין, למרות הרשימה  המפורטת  שניהלתי  בדמיוני  באותו           
היום. תמיד נשכח איזה דבר, ודווקא הנחוץ מכולם, ודווקא זה שהעלה           
את הצורך הראשוני לערוך קניות.                                           
אדם  מתקשר  למכולת שלו, מתפתחת מערכת יחסים כאילו אינטימית, גם           
כאשר מדובר בהזמנת ובמשלוח המצרכים. ומה הם יודעים עלי,  על  פי           
מה שאני קונה, על פי  מה שנכנס לבטני, על פי מה שיוצא מכיסי.              
אני  תמיד  מרגישה  שמסדרים  אותי  במכולת,  וביחוד  היום, לאחר           
הכישלון המביש. הסחורה לא מספיק טרייה, המחירים מופקעים, טעויות           
בחשבון, ובכלל, הם לא מבינים את נפשי. אבל למה להם להבין  לנפשי           
בעצם?                                                                   
עם לחם באגט וגוש גבינת צאן וקופסת ממחטות נייר, יצאתי מהמכולת,           
בהליכה  גמלונית  ומסורבלת  עברתי  לצידה  השני של הדרך, כדחליל           
שאינו מסתדר בדיוק  עם  המלבושים  המשונים  שהושלכו  עליו,  ועם           
המקלות  המחודדים  שהושחלו  בין   גפיו  המגושמים בלאו הכי. ולא           
כהרגלי, לשוב מיד בחזרה אל הבית, חציתי את  הרמזור,  באור  אדום           
כמובן,  שוברת  כללים,  בועטת  במערכת  מוסכמות  שהיא  כשפת  אם           
המקובלת  על כל ילד וזקן, יפאני ותורכי, שמן ורזה,  לציית   ולא           
לחרוג,  אפילו  כשאין  שוטר  בסביבה,  זכות-קדימה  על פי כללים,           
צועדת  לכיוון חנות הצילום השכונתית שבכיכר, ברמזור  הבא,  מהצד           
השני  של  המוסך. שם, כמו במכולת, יודעים הרבה על דיירי האיזור,           
גם איזה פוזות הם אוהבים. בטח כבר מזמן מוכנות  התמונות  ששלחתי           
לפיתוח.                                                                 
כל  אחד שעובר ברחוב מזכיר לי מישהו אחר, מוכר. ובאמת, כמה סוגי           
פרצופים וצירופי פנים  יכולים  להיות  בעולם? כמה  צורות  הליכה           
והבעות? מוכרח  להיות  שאנשים  מסתובבים ביקום וכפיליהם במקומות           
אחרים, ובמין התפלגות טבעית, תימצא בכל עיר כיכר  סביבה  ישייטו           
אנשים  הדומים  למכרי. כך היתה אמא אשפית בלמצוא קווי דמיון בין           
אנשים לכפיליהם, והיינו הולכות יחד בשדרה, היא צוחקת  כל  הזמן,           
הנה דודה גולדה, תמיד נושאת סלים כבדים, המסכנה, ותראי הנה אדון           
סולומון,  ואני  מצביעה למדרכה שממול ועונה לה, והנה איינשטיין.           
ובכלל, אני מוצאת את עצמי נוהגת יותר ויותר כאמא,  מוסיפה  תמיד           
מים  רתוחים  לכוס  תה  שנתרוקנה, מחלקת פרוסה לשני חצאים, מחכה           
שעות אצל החלון לאיזה דבר שלעולם לא מגיע. בעצם, כשנותנים על כך           
את הדעת, הרי שלא  רק  הפרצופים  דומים,  אלא  גם  המחשבות. כמה           
מחשבות  ורעיונות  כבר  מתחוללים  ברגע  אחד בעולם? מוכרח להיות           
שמתקיימים אותם צירופים, כלומר שברגע זה סובבים  אותי  בני  אדם           
שדומים במראה לאוסף של אנשים אחרים, במקום אחר, וחושבים על אותם           
דברים, ועושים את אותם המעשים...                                         
קופסאות  קופסאות,  בתיהם  נערמים  בקוביות  טטריס   תלת-מימדי,           
ומכוניותיהם מונחות לצידי הדרך כחביות פח שנתגלגלו הנה, מתלהטות           
בשמש  ומצטננות באוויר ערביים. ובני האדם מסתובבים ברחוב, בשעות           
של לפנות ערב, כאילו זה דבר רגיל, ורק לי נראה העניין די  מוזר.           
כל  הדמויות  האלה,  אני חושבת, ראשי מרחף כרדאר בתנועה מוגברת,           
חיישן שנכנס ללולאה אינסופית מחוסר הבנה, מכנסי הג'ינס  מתהדקים           
עוד  יותר סביב ירכי, חיזוק לביטחון עצמי שזקוק להגנה מלכתחילה.           
כמו קיפוד, אני קצת מרגישה. מטפסת על שפת המדרכה,  מבחינה  בצמד           
הקבוע,  זרוקים  חסרי  בית, מעונם בתחנת האוטובוס שממול, מגודלי           
שיער ואף-על-פי-כן אינם קבצנים פושטי-יד. אילו היו  נותנים  להם           
בית, מים חמים, אוכל נקי ומבושל, האם עדיין היו בוחרים לחזור אל           
הרחוב? הם נראים מרוצים דיים, רכונים על שק רכושם היחיד. גם אני           
הייתי  מוותרת  ונפרדת  מכל  רכושי בקלות רבה, מלבד אולי מדיסקט           
שמכיל את התוכניות היותר ייחודיות שכתבתי,  מכמה  קבצי  מכתבים,           
מתעודות זיהוי, מדולרים, מתמונות אישיות ומקליידוסקופ שאהוב עלי           
במיוחד. וזה הכל.                                                        
"עזוב,  לא צריך לשים צילינדר חדש. המנוע הזה עוד לא גמור. תשמע           
לי ואל תחליף את זה עכשיו."                                              
קולות אלו נשמעו קרובים, מכיוונם של שני  אופנוענים  רכונים  על           
רכבם,  ודווקא  לא  כפי  שניתן היה לנחש, מפינתם של שני הזרוקים           
עליהם התעכב קודם מבטי. אלה אינם מדברים בין  כה  וכה,  כאומרים           
בעיניהם  מה  יש  לנו  כבר להגיד על העולם הזה, שלא תוכלו לראות           
בעצמכם מהפינה בה אתם מונחים כרגע?                                       
"אתה בטוח שאפשר לתקן את זה?" מבטו מסגיר את מחשבותיו, מכיר  את           
אלה שאוהבים לזחול מתחת למנוע, מתנשפים, מתלכלכים, ובסוף יוצאים           
ופושטים ידיהם בתנוחה של חוסר אונים מטופש וחיוך של התנצלות.              
"בטח. אפשר לסדר את זה לבד בלי בעיות. חבל על הכסף."                      
"הנה היא מגיעה, JJ," ג'אד מזדקף ואומר לחברו, "את התחת הזה אני           
כבר  מכיר,"  ובתנועה איטית ואצילית, מניע את ראשו לשלום, החיוך           
בהתאם.                                                                  
"קבצנייך שמחים," הוא אומר לי וידו מורה כלפי הצמד הזרוק  בתחנה           
כאילו  קרא  את  מחשבותי  עוד לפני שעברתי את הכביש. מה עוד הוא           
יודע עלי, ג'אד?                                                         
ג'אד יודע היכן אני גרה. הוא הוביל אותי באותו לילה  של  הטטרון           
בקול  מנוע  ובביטחון מלא אל שביל הכניסה של מבצרי על החוף. ללא           
אומר, ללא מבט אחד, ירדתי אז מהאופנוע, מתנתקת מחום  גופו  שזרם           
אלי  מגבו,  כמו  ללא ידיעתו, ללא התכוונות, ונעתי בקלילות, לא,           
בעצם בכבדות, אל תוך הבית, צינה של בוקר קידמה את מחשופי.                 
מה  עוד  הוא  יודע  עלי? ג'אד? נראה  באיפוקו  שאפילו  ידע  את           
בדידותי, ואת 'איסור' הכניסה לזרים שגזרתי על מעוני.                      
אינני  נעצרת, ולא מסגירה בדל סימן של הפתעה. אבל למה נפל הבאגט           
מהיד? כמו משקולת כבדה אני מרימה אותו, ממששת מכנס צמוד,  חשבתי           
שיש  לי  כיסים, איפה אניח את כף ידי הפנוייה עד שזו תשוב לאחוז           
בלחם, כל זה מתרחש בשבריר של שנייה אך נראה ארוך  ומייגע. זוקפת           
את  עורפי, מכוונת קודקוד לשמיים, ורגלי שלוחות כמו אצה לי דרכי           
אל חנות הצילום, כאילו דווקא עכשיו כשאני  בדרך  אליהם,  ייסגרו           
בפני  הדלתות  רגע  לפני שאגיע. זה קורה לפעמים. בדרכי חזרה כבר           
ידעתי שאעצור.                                                           

ג'אד הציץ בשעונו, כאילו מדד לי זמן, הלוך וחזור. אני את  שעוני           
איבדתי  אז, לפני שלוש שנים. הזמן נעצר מלכת, אתה אולי קורא לזה           
פסק זמן, ואני חושבת לעצמי - זמן פסק - פסק  דין  אכזרי,  למשהו           
שיכול  היה  להיות  באמת. ושוב  אינני צריכה לשעון, הפריט העיקש           
הזה, הרבה מחשבות על הזמן יש לי, ואיך לשחק בו  בלמתוח  ולכווץ,           
להכניסו  ולהוציאו כמימד בחיי. ג'אד התכופף להציץ בגבינה שבידי,           
ריחו כשמן זית, שולח אצבעותיו לבצוע חתיכה  ממנה,  "מממ... איזה           
גבינה  יפה,"  גיחך לעצמו; להגיד על גבינה שהיא יפה זה כמו לומר           
על לחם שהוא חכם. "אפשר לטעום?" "בטח."                                   
ג'אד הסתכל בתמונות שבידי השנייה בהתעניינות של מה-נשמע,  ובואי           
נראה  מה  יש  לך פה? ונענע בראשו כמכיר את החוף שלנו בסנסטיקו,           
כפי שהוא נראה בתמונה מעל  הצוק,  ואת  האווירה  שניסיתי  לתפוס           
בצילום,  תמונה ישנה, ואומרת בציניות לחפות על צביטה שבלב, "ארץ           
נוי אביונה" כהמשך ל'קבצנייך שמחים', והוא מרוצה מההבנה  שנוצרה           
בינינו  במלים  ספורות  ובחיוך ואצבע נו-נו-נו של המורה לספרות,           
הוא מקניט,  "אוקסימורון,  הא? אוקסימורון,"  כאילו  איזה  יופי           
שקלטת אותי. ובאותו הנהון ידעני הסתכל בתמונה הבאה, בניין פינתי           
אפור  הנראה  בקצה  רחוב  אירופי,  גם זו תמונה ישנה ואני אף לא           
יודעת היכן צולמה ומתי,  מחטטת  בזיכרוני,  פותחת  תאים,  מציצה           
לתוכם  למצוא  את  מקור  התמונה  שבידי,  מנסה  לפתור את מבוכתי           
הפנימית, נזכרת, בערך, בהזדמנות  בה  לקח  NN  את  המצלמה  לאחת           
מנסיעותיו. איך אפשר להסביר את חוסר התושייה שלי במקרה הזה? איך           
לא  חשבתי  קודם  שהפילם  הישן  הזה יכול לגלות לי משהו. המצלמה           
העלתה אבק במדף העליון של הספרייה, שם בולטת יותר  ויותר  טביעת           
אצבעו  של  NN  מאותה  הפעם  שהסביר  לי בגרף אחד פשוט מאוד, את           
תיאורית השפעת המחשבים  על  חייו  של  האדם. ורק  שקועה  הייתי,           
ועסוקה  ללא  הרף  בחיפוש אובססיבי  ברשתות מחשבים סטריליות ולא           
שמתי לב לרמזים וסימני דרך שבתוך הבית.                                   
לא ברור אם ג'אד אכן הכיר את הבניין שבתמונה, או רק הביע שותפות           
והזדהות, הלא כך נוהגים בשיחת חולין, בה אינך  מקשיב  באמת  אבל           
בכל  זאת  מעוניין להמשיך את רצף הפגישה. בכל אופן, כאשר המשכתי           
להפוך את התמונות, וכבר הופיע שם בן אחותי, משחק בחצר  האחורית,           
תמונה הרבה יותר מאוחרת, הוא אמר פתאום "פאריס," כממשיך בטבעיות           
איזו שיחה מהתמונה הקודמת, "פאריס, ארץ נוי אמיתית."                      
"אתה  בטוח?"  אופס,  בכל  זאת הסגרתי את ההפתעה והמבוכה שלי מן           
התמונה הזרה  לי. דינג-דונג,  עוד  אחד  מהנהוני  ראשו  הסודיים           
והסתומים,  כן  ולא,  של  ג'אד. בכעס אני מיישרת את התמונות יפה           
יפה, מכניסה אותן לחבילה המקורית ומתרחקת משם.                            
כך, רוצה או לא רוצה, זה לא משנה, קצה החבל בידיו  ואני  מתמסרת           
לאצבעותיו,  מריונטה  של חוסר ברירה. אבל גם הנאה יש בכך, להיות           
מובלת, כוח עליון, נגיד ש-ג'אד הוא השליח שלי, אבל מה הוא  רוצה           
ממני? שליח  לדבר  אווירה. וגם מבחינה ספרותית, אפשר לחשוב, הוא           
עושה שליחות מסוימת. האם ג'אד עצמו יודע שהוא שליח?                       
ג'אד עוקב אחרי, הוא אינו לבדו, אופנועו  לצידו,  עד  אשר  נגלה           
לפנינו  הים,  והשביל  המוביל אל הבית. מכבד את פרטיותי הוא שוב           
נעלם, ואני לבדי מול השקיעה המאיימת ומפתה ומתעתעת בי, NN  ניבט           
אלי  מכל  זווית  אפשרית,  ושנות הכרותינו חולפות מול עיני מתוך           
בליל   של  פילמים  ישנים,  ואנחנו  הרי  מעולם  לא  נסענו  יחד           
לקונטיננט, ולא היינו בפאריס.                                            
